ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1431/23

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:

від Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м. Київ Лаврін О.В., на підставі довіреності;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ», м. Одеса - Кобелєв О.О., на підставі довіреності.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м. Київ

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року, м. Одеса, суддя першої інстанції Лічман Л.В., повний текст якого складено 28.08.2023 року

у справі №916/1431/23

за позовом: Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ», м. Одеса

про визнання припиненим договору управління нерухомим майном, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У квітні 2023 року Акціонерне товариство ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ, в якій просило суд визнати припиненим договір управління нерухомим майном від 28.12.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ, посвідчений 28.12.2014 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В., зареєстрований в реєстрі за № 1748, щодо передачі в управління триповерхової будівлі бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв.м та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бабаджаняна Маршала (колишня вул. Рекордна), буд. 25-Б, з 23.10.2020 року; вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог, Банк, посилаючись на вимоги ст.ст.36, 37 Закону України ,,Про іпотеку, ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 1032, 1044 Цивільного кодексу України, зазначив, що наявні підстави для визнання вказаного вище договору припиненим із зазначеної дати, оскільки саме з 23.10.2020 року у позивача відбувся перехід права власності на майно внаслідок звернення на нього стягнення за договором іпотеки.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23 (суддя Лічман Л.В.) у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ про визнання припиненим договору управління нерухомим майном відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний Банком спосіб захисту у вигляді визнання договору припиненим з певної дати в минулому не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача.

Також місцевий господарський суд, вказав, що належним способом захисту у даному випадку є визнання відсутності права відповідача за спірними правовідносинами, з огляду на що у задоволенні позовних вимог Банку відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Акціонерне товариство ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ про визнання припиненим договору управління нерухомим майном задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини справи та низку правових позиції Верховного Суду, зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, на переконання апелянта, в позові, який розглядається в межах справи №916/1431/23, наявна окрема особлива підстава задоволення позову та окремі вимоги спеціальної норми (ч.7 ст.1032 Цивільного кодексу України) зі спеціальними умовами припинення саме і виключно договору управління майном при переході права власності внаслідок звернення стягнення на таке майно.

Відтак, на думку Банку, заявлені ним позовні вимоги і спосіб захисту прав не тільки не суперечить закону, а і повністю відповідає імперативним нормам ч.7 ст.1032 Цивільного кодексу України, оскільки саме момент припинення дії договору, який законом визначений моментом набуття права власності внаслідок звернення стягнення, має значення для прав та обов`язків учасників договору, нового власника майна та третіх осіб, а також має значення з точки зору порушення прав нового власника, який звернув стягнення, що фактично підтверджено відповідачем при запереченні саме щодо моменту припинення такого договору управління майном.

Окрім наведеного, скаржник звернув увагу колегії суддів на ту обставину, що застосовані судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення правові позиції суду касаційної інстанції не могли бути ним застосовані з причин їх неподібності обставинам справи, яка переглядається.

При цьому, як вважає позивач, посилаючись на неефективність та неналежність способу захисту порушеного права та непередбачення законом визнання припиненим договору з певної дати в минулому суд першої інстанції не врахував позицій ані Верховного Суду щодо визнання припиненим договору датою раніше рішення суду у зв`язку із обставиною (подією), яка відповідно до закону передбачає таке припинення, ані низки інших позицій судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23, справу призначено до судового розгляду.

03.10.2023 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ», м.Одеса надійшов відзив (вх. 2920/23/Д1), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Банку залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.

Зокрема, у відзиві відповідач, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини у даній справі, наголосив, що висновок місцевого господарського суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання договору припиненим в минулому не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача, є правомірним та таким, що відповідає нормам матеріального права та вимогам процесуального закону.

В той же час, на переконання відповідача, норма ст.1032 Цивільного кодексу України у диспозитивному порядку не визначає, що договір управління є припиненим з моменту переходу права власності до третьої особи внаслідок звернення на нього стягнення, з огляду на що Товариство вважає, що у даному випадку договір управління нерухомим майном не може бути визнаний припиненим (розірваним) у судовому порядку з моменту набуття позивачем права власності на об`єкт, адже це суперечить нормам ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України.

Більш того, як вказано відповідачем у відзиві, спірним договором управління також передбачений певний порядок дій сторін у разі припинення такого договору, серед якого наявна вимога про належне повідомлення зацікавленою стороною управителя щодо припинення договору управління.

Проте, як зазначено відповідачем, жодного такого повідомлення від позивача він не отримував.

Таким чином, на переконання Товариства, договір управління нерухомим майном не може бути ані припинено (розірвано) автоматично, без дотримання сторонами певної процедури його припинення та підписання відповідних документів, ані припинено зворотнім числом у судовому порядку, адже зробити відповідний запис про припинення права управління в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зворотнім числом неможливо, так як і неможливо зняти договір управління зворотнім числом з обліку в органах Державної податкової служби.

Наведені обставини, на думку відповідача, є належними підставами для залишення апеляційної скарги Банку без задоволення.

В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, з мотивів, викладених письмово, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував щодо вимог апеляційної скарги, з мотивів, викладених письмово у відзиві, просив суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м. Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

09.12.2021 року було зареєстровано нову редакцію статуту Акціонерного товариства ,,СБЕРБАНК та відповідно до внесених змін змінено найменування Банку на Акціонерне товариство ,,Міжнародний резервний банк.

Відповідно до рішення правління Національного банку України від 25.02.2022 року № 91-рш/БТ ,,Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.02.2022 року № 131 ,,Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства ,,Mіжнародний резервний Банк та делегування повноважень ліквідатора банку розпочато процедуру ліквідації Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк.

Тобто, з 25.02.2022 року розпочато процедуру ліквідації Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк та безпосереднє управління Банком перейшло до Фонду та уповноваженої особи Фонду з метою пошуку майна, його збереження та подальшої реалізації задля задоволення вимог кредиторів відповідно до Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ст.1 Закону України ,,Про затвердження Указу Президента України ,,Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року ,,Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів від 12.05.2022 року № 2249-ІХ затверджено Указ Президента України від 11.05.2022 року № 326 ,,Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року ,,Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів.

За змістом п.1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11.05.2022 року ,,Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів примусово вилучено в Україні такі об`єкти права власності Російської Федерації та її резидентів: а) корпоративні права: …у розмірі 100 відсотків майна Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк…, що належать Публічному акціонерному товариству ,,Сбербанк Росії.

Відтак, 100% корпоративних прав Банку вилучено (націоналізовано) в попередніх власників на користь держави Україна.

Так, судами у даній справі установлено, що під час початку процедури ліквідації Банку уповноваженими особами було виявлено, що 28.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський (установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ (управитель) укладено договір управління нерухомим майном: 3-х поверховою будівлею бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв.м та знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Бабаджаняна маршала (колишня вулиця Рекордна), буд. 25-Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1.

За вимогами п. 1.1. вказаного договору управління в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає в управління об`єкт, визначений у п. 1.2. вказаного договору, а управитель приймає об`єкт та зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління об`єктом виключно в інтересах установника управління.

За умовами п. 5.2. договору, на день підписання договору, об`єкт який є предметом цього договору перебуває під обтяженням, іпотекою та забороною відчуження у Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії».

Факт попередження управителя про обтяження об`єкту іпотекою підтверджується підписанням управителем цього договору (п. 5.3. договору).

За умовами п. 9.2. договору він може бути припинений у випадках, передбачених даним договором та у інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Перехід права власності на об`єкт до третьої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, не припиняє його дії і не впливає на обсяг прав та обов`язків управителя щодо здійснення управління об`єктом відповідно до умов цього договору. Новий власник об`єкта, переданого в управління згідно до цього договору, не може на власний розсуд обмежити, змінити чи припинити дію договору (п. 9.5. договору).

Розділом 10 вказаного договору сторони погодили випадки припинення цього договору.

Цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення у відповідності до законодавства України (п.3.1 договору управління).

Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, зазначений у п.3.1 договору, та діє 10 (десять) років (п.3.2 договору).

28.12.2014 року вказаний договір нотаріально посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. та зареєстровано в реєстрі за №1748.

Також, реєстрація речового права підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №31816594 від 28.12.2014 року, запис про інше речове право № 8286519.

Раніше, 19.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський (боржник) та Банком (іпотекодержатель) було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір (з майновим поручителем), відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань боржника, які випливають із договору про відкриття кредитної лінії номер 14-В/11/44/ЮО, укладеного між боржником і іпотекодержателем 15.07.2011 року (з усіма змінами і доповненнями до нього) в іпотеку передано 3-х поверхову будівлю бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається в цілому з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв.м та знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Рекордна, будинок 25-Б.

До зазначеного вище договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем було укладено низку договорів про внесення змін.

Зазначеним вище іпотечним договором передбачено іпотечне застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог, забезпечених іпотекою, в т.ч. шляхом прийняття у власність.

В подальшому, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань боржником Банком було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття його у власність, внаслідок чого 23.10.2020 року Державним реєстратором зареєстроване право власності Банку на іпотечне майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 229465735.

08.08.2022 року на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ»,

м. Одеса Банком, в рамках справи №916/2740/21 було направлено вимогу №2285 про припинення правовідносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ», м. Одеса та Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський. Доказів отримання вказаного повідомлення відповідачем матеріали господарської справи не містять, як і не містять інших належних та допустимих письмових доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання припиненим в минулому укладеного між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ договору управління нерухомим майном від 28.12.2014 року, посвідченого 28.12.2014 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1748, щодо передачі в управління триповерхової будівлі бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв.м та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бабаджаняна Маршала (колишня вул. Рекордна), буд. 25-Б, з 23.10.2020 року з 23.10.2020 року.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері господарсько-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.

Разом з тим, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовною заявою Банком фактично сформульовано позовні вимоги про визнання припиненим договору управління нерухомим майном від 28.12.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ з 23.10.2020 року, тобто, з моменту набуття Банком права власності на іпотечне майно, в порядку, визначеному ст. 1032 Цивільного кодексу України, що визначено Банком як правова підстава позову.

Також, у позовній заяві Банк доводить, що оскільки 23.10.2020 року нерухоме майно, а саме: триповерхову будівлю бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв. м. та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бабаджаняна Маршала (колишня вул. Рекордна), буд. 25-Б, фактично ним було отримано у власність шляхом звернення на нього стягнення за іпотечним договором, наявні підстави для визнання припинення дії спірного договору управління майном, стороною якого Банк не є, з відповідної дати.

Таким чином, позивачем у позовних вимогах ставиться питання про визнання факту припинення договору управління майном, що перебувало в іпотеці з 23.10.2020 року, тобто в минулому.

З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський (установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,НОВА-ХВИЛЯ (управитель) було укладено договір управління нерухомим майном: 3-х поверховою будівлею бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв.м та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бабаджаняна маршала (колишня вулиця Рекордна), буд. 25-Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, за вимогами п. 1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає в управління об`єкт, визначений у п. 1.2. вказаного договору, а управитель приймає об`єкт та зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління об`єктом виключно в інтересах установника управління.

При цьому, за умовами п. 5.2. договору, на день підписання договору, об`єкт якого є предметом цього договору, перебував під обтяженням, іпотекою та забороною відчуження у Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» та факт попередження управителя про обтяження об`єкту іпотекою підтверджується підписанням управителем цього договору (п. 5.3. договору).

Раніше, 19.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством ,,Ринок Малиновський (боржник) та Банком (іпотекодержатель) було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір (з майновим поручителем), відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань боржника, які випливають із договору про відкриття кредитної лінії номер 14-В/11/44/ЮО, укладеного між боржником і іпотекодержателем 15.07.2011 року (з усіма змінами і доповненнями до нього) в іпотеку передано 3-х поверхову будівлю бізнес-центру з підземним паркінгом, що складається в цілому з будівлі літ. ,,А загальною площею 8010,2 кв.м та знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Рекордна, будинок 25-Б.

Зазначеним вище іпотечним договором передбачено іпотечне застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог забезпечених іпотекою, в т.ч. шляхом прийняття у власність.

В подальшому, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань боржником Банком було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття його у власність, внаслідок чого 23.10.2020 року Державним реєстратором зареєстроване право власності Банку на іпотечне майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 229465735.

За наслідками розгляду даної справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний спосіб захисту у вигляді визнання договору припиненим з певної дати в минулому не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача, з чим погоджується судова колегія, з огляду на таке.

Так, у постанові від 20.06.2023 року у справі № 904/2470/22 Верховний Суд вказав, що визначення предмета та підстав позову є правом позивача, у той час як встановлення його обґрунтованості - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, і саме у такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом. Отже, обрання позивачем способу захисту, який не відповідає ні змісту правовідносин, не здатний відновити порушені права з огляду на відсутність механізму виконання такого рішення, є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.04.2023 року у справі №902/311/22, від 08.11.2022 року у справі №917/304/21, від 19.01.2022 року у справі №910/6899/21.

Таким чином, у даній справі вимога Банку про визнання договору припиненим з конкретної дати, яка минула до звернення з позовом, не відповідає способам захисту, визначеним Цивільним та Господарським законодавством (подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 910/6968/16, від 29.09.2021 року у справі №910/17079/19), з огляду на що, оскаржуване судове рішення у даній справі є законним та обґрунтованим.

Крім того, судова колегія зазначає, що у постанові від 13.02.2018 року у справі №916/849/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду висловив правову позицію про те, що встановлення юридичного факту виходить поза межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.

Такої позиції також дотримано судом касаційної інстанції у постанові від 20.06.2023 року у справі № 904/2470/22.

Тобто, у справі, що переглядається колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не тільки вірно встановлено невідповідність обраного способу захисту позивачем, оскільки дійсно, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №905/2260/17, від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, у постановах Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі №910/17079/19, від 13.02.2018 року у справі №916/849/17, сформульовано висновок, що нормами статей 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а і правомірно висновано про те, що позивач, який не є стороною спірного договору управління, прагне домогтись правової визначеності шляхом встановлення рішенням суду факту припинення такого договору, що є неможливим в порядку господарського судочинства.

В той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі №452/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20) суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що приписи, зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав та обов`язків контрагентів договору. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)).

При цьому, обґрунтовуючи відсутність підстав для відступу від наведеного висновку, Велика Палата Верховного Суду вказала, що з огляду на тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Інакше кажучи, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.16)).

Водночас, у зазначеній вище постанові, Верховний Суд також виснував про те, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.

Отже, у даному разі, позовна вимога Банку про визнання договору управління припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився в минулому) є неналежним способом захисту прав та інтересів позивача, який стверджує про наявність такої підстави у відповідності до вимог ч. 7 ст. 1032 Цивільного кодексу України. При цьому, спірний договір в установленому законом порядку не розірвано, не визнано недійсним в цілому або в його частині за ініціативою будь-яких осіб, будь-то сторони договору чи треті особи, права яких це стосується.

В той же час, колегія суддів наголошує, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22.02.2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), що у даному разі не вбачається судовою колегією, оскільки, як власник нерухомого майна, Банк не позбавлений права на формулювання інших підстав та предмету позову, направлених на поновлення його прав за інтересів.

З огляду на зазначене, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції невірно застосував під час ухвалення оскаржуваного рішення вимоги ст. 16 та 20 Цивільного кодексу України, а також ст. 5 Господарського процесуального кодексу України не приймаються колегією суддів до уваги з підстав, зазначених апеляційним господарським судом вище.

Також, колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника про неврахування місцевим господарським судом висновків судів, викладених у низці інших справ, який вважає їх подібними до обставин у даній справі, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не у судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій.

Отже, з огляду на зазначене вище, апеляційний господарський суд, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що твердження скаржника не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи №916/1431/23, проте, зводяться по суті лише до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні, що не може слугувати підставами для його скасування.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія, зважаючи на безпідставність доводів скаржника, вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м.Київ задоволення не потребує, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23 не потребує скасування або зміни, оскільки ухвалене з дотриманням вимог процесуального закону та норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства ,,Міжнародний резервний банк, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі №916/1431/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 23.10.2023 року.

Повний текст постанови складено та підписано 24 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош