ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 Справа № 917/239/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засідання Михатило А.В., за участю представника позивача Івашківського І.О., відповідача Данилейка О.В. та представника відповідача Пузь Ю.А., розглянувши у відкритому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОДСНЕКГРУП", вул. Братів Марченків, буд. 40-А 2, с. Чернечий Яр, Диканський район, Полтавська область, 38521, адреса для листування: вул. Михайла Бойчука, 41 Б, офіс 243, м. Київ, 01014, в інтересах якого виступають:

1) ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

2) ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

до відповідача фізичної особи ОСОБА_3 , АДРЕСА_3

про стягнення збитків,

встановив:

13.02.2022 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпродснекгруп" про стягнення з ОСОБА_3 1 669 272,31 грн збитків, з яких 200 300,97 грн вартість невикористаної упаковки згідно заявки на упаковку № 10 Додатку № 3 до Договору поставки № 10 від 26.04.2019, 43 500,00 грн дебіторська заборгованість, 17 837,46 грн пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 7 855,84 грн пеня в розмірі 10 % річних, 24 413,94 грн пеня в розмірі 24 % річних, 1375364,10 грн економічні збитки (вх. № 254/23).

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпродснекгруп" орієнтовну суму витрат на отримання правничої допомоги в розмірі 63 00,00 грн, суму витрат на проведення економічної експертизи в розмірі 78 00,00 грн та суму сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що через непрофесійні, неправомірні та протиправні дії директора ОСОБА_3 товариству було завдано матеріальної шкоди та збитків у вигляді неотриманому прибутку (втраченій вигоді).

Ухвалою суду від 15.02.2023 року позов залишено без руху та надано позивачам строк 5 днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних у ній недоліків позовної заяви.

27.02.2023 року до суду від представника позивача - Івашківського І. О. надійшли заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 15.02.2023 року про залишення позовної заяви без руху (з додатками) (вх. № 2477) та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: квитанції (код 9297-2408-6389-1479 від 20.02.2023 року) на суму 25 039,08 грн (в. № 2510).

Також 27.02.2023 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпродснекгруп" до суду надійшла заява (арк. справи 173-188, том 1) про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення в розмірі 1 810 272,31 грн, що знаходяться на поточних карткових рахунках ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- накладення арешту на нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), а саме на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) загальною площею 226,4 кв. м., житловою площею 93,4 кв.м., літ. А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

заборони відчуження житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) загальною площею 226,4 кв.м., житловою площею 93,4 кв.м., літ. А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 на праві власності до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- накладення арешту на нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), а саме на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), кадастровий номер: :09:005:0045 загальною площею 1000 кв. м., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- заборони відчуження земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), кадастровий номер: :09:005:0045 загальною площею 1000 кв.м., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 на праві власності до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- накладення арешту на рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення в розмірі 1 810 272,31 грн, до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду.

Ухвалою суду від 28.02.2023 року суд відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

01.03.2023 року Господарським судом Полтавської області постановлено ухвалу, якою відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 ГПК України було зобов`язано Департамент з питань реєстрації Полтавської міської ради (вул. Соборності, 36, м. Полтава, 36000) у п`ятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали надіслати на адресу господарського суду Полтавської області інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_3 .

Також ухвалою суду від 01.03.2023 року суд відкрив провадження у даній справі, ухвалив розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 30.03.2023 року на 11:00 год., встановив відповідачеві строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.167, 184 ГПК України. Також суд встановив позивачеві строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов. Попередив відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.2 ст.178 ГПК України). При цьому, якщо докази не можуть бути подані разом з відзивом з об`єктивних причин, відповідач повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. ч.3,4 ст.80 Господарського процесуального кодексу України).

28.03.2023 року від відповідача надійшов відзив на позов з додатками ( арк. справи 212-228, том 1). Відповідач проти позову заперечував.

В судовому засіданні 30.03.2023 року за клопотанням представника позивача суд оголосив протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 27.04.2023 року.

20.04.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив ( арк. справи 235-239, том 1).

26.04.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи договору поставки № 2/08-10 від 08.10.2018 року ( арк. справи 241-253, том 1).

27.04.2023 року відповідач подав рахунок № 17 від 26.04.2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 17 від 26.04.2023 року щодо витрат на правову допомогу (арк. справи 255-257, том 1).

В судовому засіданні 27.04.2023 року суд оголосив протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 23.05.2023 року.

22.05.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів копію витягу з наказу про проведення позапланової інвентаризації від 22.02.2022 року №22/22-02 ( арк. справи 1-5, том 2).

23.05.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про виклик свідків (арк. справи 7-8, том 2).

Також 23.05.2023 року представник позивача подав докази понесення витрат на оплату правової допомоги ( арк. справи 10-13, том 2).

В судовому засіданні 23.05.2023 року після заслуховування думки представників учасників справи суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотань позивача про залучення додаткових доказів у зв`язку з відсутністю клопотань про поновлення строків на подачу доказів. Також суд відмовив у виклику свідків, оскільки позивачем взагалі не подано заяв свідків.

23.05.2023 року суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 30.06.2023 року на 11 год. 00 хв.

У зв`язку з перебуванням судді Тимощенко О.М. у відпустці засідання суду 30.06.2023 року не відбулося.

Ухвалою від 08.08.2023 року суд призначив розгляд справи по суті на 07.09.2023 року.

Представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті 07.09.2023 року не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи ( арк. справи 25-31, том 2).

Суд задовольнив клопотання представника позивача та оголосив перерву в судовому засіданні до 11.10.2023 року.

В судовому засіданні 11.10.2023 року представник позивача подав клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження та розглянути клопотання позивача про долучення доказів. Докази позивач до клопотання не додав.

В обґрунтування клопотання позивач вказував, що в період з 01.08.2022 р. по 06.09.2023 р. на ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП було створено комісію та проводилося службове розслідування відповідно до наказу №01/08- 2022 від 01.08.2022 р. в зв`язку з встановленими економічними збитками завданими підприємству за результатами проведеної економічної експертизи щодо визначення розміру збитків та штрафних санкцій за договором поставки №10 від 26.04.2019 р. із ТОВ ГРІНКО- ГРУП, відповідного висновку експерта Семенюка О.П. від 27.06.2022 р. №3212. За результатами службового розслідування, відповідною комісією складено Акт службового розслідування від 06.09.2023 р. та встановлено винних осіб у завданні шкоди ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП. Вищевказаний наказ №01/08-2022 від 01.08.2022 р. та Акт службового розслідування від 06.09.2023 р. не могли бути подані до Господарського суду Полтавської області на етапі підготовчого провадження, оскільки на момент підготовчих засідань у даній справі комісія ще проводила службове розслідування та результати роботи комісії не були підготовлені. Позивач вважає, що з метою встановлення фактичних обставин у справі, та ухваленні законного і обґрунтованого рішення слід долучити до матеріалів справи вищевказаний наказ №01/08-2022 від 01.08.2022 р. та Акт службового розслідування від 06.09.2023 р. Проте, відповідно до п.7 ч.2 ст.182 ГГІК України, вказане клопотання може бути заявлене лише на стадії підготовчого засідання. А тому позивач просив суд повернути на стадію підготовчого провадження.

В судовому засіданні 11.10.2023 року суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання. При цьому суд враховував наступне.

Відповідно до частини 1 статті 177 ГПК України, серед інших завдань підготовчого провадження, важливим є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, а також вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно п. 10 ч. 2 ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Відповідно до практики Верховного Суду, яку суд враховує на підставі частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі N 234/11607/20 (провадження N 61-15126св21), зроблено висновок, що: "при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя.

В даному випадку, з клопотання позивача не вбачається, наявність вагомих підстав для повернення на стадію підготовчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частиною 2 статті 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

За змістом частин 2, 8 статті 80 ГПК України позивач повинен подати суду відповідні докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до висновку щодо застосування, зокрема, ст. 80 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача). Такий висновок викладений і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі № 5011-15/10488-2012.

Звертаючись до суду із позовом у лютому 2023 року позивач знав, що ним створено комісію та проводилося службове розслідування відповідно до наказу №01/08- 2022 від 01.08.2022 р. в зв`язку з встановленими економічними збитками завданими підприємству за результатами проведеної економічної експертизи щодо визначення розміру збитків та штрафних санкцій за договором поставки №10 від 26.04.2019 р. із ТОВ ГРІНКО- ГРУП, відповідного висновку експерта Семенюка О.П. від 27.06.2022 р. №3212.

При цьому позивач не вважав за необхідне дочекатися результатів службового розслідування (строки проведення яких тривали ще з серпня 2022 року та залежали від самого позивача та його посадових осіб) та подати до суду як доказ результати такого розслідування, отже позивач не вважав цей доказ необхідним та важливим.

Суд обмежений імперативними приписами ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судом також враховано, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004р.).

Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

В даному випадку відсутні підстави для повернення у підготовче засідання, повернення у підготовче засідання буде лише затягуванням строків розгляду справи.

Згідно статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Також в судовому засіданні 11.10.2023 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову Також 11.10.2023 року в судовому засіданні під час розгляду справи по суті Івашківським А. О. - представником ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП, в інтересах якого виступають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подано заяву про забезпечення позову (вх.. № 12939) з проханням:

- накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення в розмірі 1 810 272,31 грн, що знаходяться на поточних карткових рахунках ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- накласти арешт на нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), а саме на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) загальною площею 226,4 кв. м., житловою площею 93,4 кв. м., літ. А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- заборонити відчуження житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) загальною площею 226,4 кв. м., житловою площею 93,4 кв. м., літ. А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 на праві власності до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- накласти арешту на нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), а саме на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), кадастровий номер: :09:005:0045 загальною площею 1000 кв. м., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- заборонити відчуження земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), кадастровий номер: :09:005:0045 загальною площею 1000 кв.м., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 на праві власності до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду;

- накласти арешт на рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення в розмірі 1 810 272,31 грн, до розгляду позову в даній справі та ухваленні рішення суду.

Ухвалою від 12.10.2023 року суд відмовив у задоволенні вказаної заяви.

В судовому засіданні 11.10.2023 року суд заслухав пояснення представників учасників справи, дослідив всі докази, наявні в матеріалах справи. Суд також відмовив у задоволенні клопотання представника про оголошення перерви в судовому засіданні на іншу дату, щоб представник позивача міг сформулювати питання до відповідача. На думку суду у представника позивача було більш, ніж достатньо часу для підготовки таких питань. Суд враховує, що розгляд справи по суті було призначено на 30.06.2023 року. Однак засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Тимощенко О.М. у відпустці. Також суд вже задовольняв клопотання представника про відкладення розгляду справи по суті в засіданні 07.09.2023 року. Строки розгляду справи закінчилися.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

В судовому засіданні 11.10.2023 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників учасників справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю УКРПРОДСНЕКГРУП від 24.01.2018 року призначено на посаду директора ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом від 24.01.2018 р. №2018/1, наказом по вступ на посаду від 25.01.2018 р. №11-к, та трудовим контрактом з директором від 25.01.2018 р. ( арк. справи 12-18, том 1).

Згідно з п.1.1. контракту Директор Товариства з обмеженою відповідальністю УКРПРОДНЕКГРУП зобов`язується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати поточне управління (керівництво) Товариством з обмеженою відповідальністю УКРПРОДНЕКГРУП, забезпечувати його діяльність, ефективне використання і збереження майна ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП, а Загальні збори учасників зобов`язуються створювати належні умови для роботи Директора ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП.

Як зазначає у позові позивач, між ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП (за договором - Постачальник) та ТОВ ГРІНКО-ГРУП (за договором Покупець) було укладено договір поставки від 26.04.2019 р. №10. Підписантом вказаного договору від ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП був ОСОБА_3 , який на момент підписання договору був директором Товариства.

Згідно з п. 2.1. Договору, асортимент та ціна товару визначається згідно Специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Кількість та вартість товару визначається згідно видаткових та/або товаро-транспортних накладних.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що ціна Товару, який входить у партію поставки, остаточно узгоджується та вказується Сторонами у Специфікації.

Відповідно до умов Договору, Постачальником проведено поставку Товару, а саме: насіння підсолене обсмажене TM GR1NKO, а також арахіс обсмажений TM GRINKO, що підтверджується Специфікацією №1 від 26.04.2019 р. до Договору.

Відповідно до п.5.1. Договору, товар що виготовляється і поставляється за цим Договором, пакується в упаковку, дизайн якої (розмір, форма, зображення, колірна гамма, зміст написів та ін.) вказано в Додатку №3 до цього Договору.

Також між ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП та ТОВ ГРІНКО-ГРУП було укладено Додаток №3 до Договору поставки №10 від 26.04.2019 р. з якій вказано Заявку на Упаковку (етикетку) №10.

З метою виконання умов вищевказаного Договору, а саме для поставки упаковки, директор ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП замовив у ТОВ ТИПОГРАФІЯ ПАРУС плівки, що підтверджується видатковими накладними №543 від 21.06.2019 р. та №551 від 24.06.2019 р.

Загальний розмір придбаної ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП за вказівкою відповідача упаковки (етикетки) за Договором поставки №10 від 26.04.2019 р. складає 191 661 (сто дев`яносто одна тисяча шістсот шістдесят одна гривня) 60 коп.

Позивач вказує, що проаналізувавши господарські операції з продажу готової продукції за Договором поставки №10 від 26.04.2019 p., які містяться в видаткових накладних, можна зробити висновок, що обсяги невикористаної упаковки згідно з Заявки на упаковку №10 Додатку №3 до Договору поставки №10 від 26.04.2019 р. з ТОВ ГРІНКО-ГРУП станом на 21.02.2022 р. складають 200 300 (двісті тисяч триста гривень) 97 коп., в кількісному вимірі: 1368,737 кг.

Враховуючи вказане, на думку позивача, можна зробити висновок, що через непрофесійні, неправомірні і протиправні дії директора ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП, товариству було завдано матеріальної шкоди у розмірі 200 300 грн. 97 коп.

Окрім вказаної матеріальної шкоди, через відсутність контролю за розрахунками ТОВ ГРІНКО-ГРУП та порушенням фінансової дисципліни на підприємстві, встановлено дебіторську заборгованість ТОВ ГРІНКО-ГРУП перед ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП в розмірі 43 500 грн. ТОВ ГРІНКО-ГРУП проводило з порушенням строку вказаного договорі, а також не використало заявлені об`єми законтрактованої упаковки (етикетки) в повному обсязі. А тому позивач нараховує також на підставі умов Договору поставки №10 від 26.04.2019 штрафні санкції -17 837,46 грн пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 7 855,84 грн пеня в розмірі 10 % річних, 24 413,94 грн пеня в розмірі 24 % річних

Проте відповідач, перебуваючи директором ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП, не вчиняв жодних дій щодо стягнення фінансових санкцій, передбачених як договором так і Господарським кодексом України за неналежне виконання умов договору ТОВ ГРІНКО- ГРУП.

Окрім вказаних збитків відповідачем завдано ТОВ УКРПРОДСНЕКГРУП і економічні збитки у вигляді неодержаного прибутку (втрачена вигода) у розмірі 1 375 364,10 грн., про що зазначено у висновку експерта.

Як докази на підтвердження позовних вимог позивачем подано в копіях: протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю УКРПРОДСНЕКГРУП від 24.01.2018 р. №2018/1, наказ по вступ на посаду від 25.01.2018 р. №11-к, трудовий контракт з директором від 25.01.2018 р., Договір від 26.04.2019 р. №10, Додатки № 1 та № 3до Договору поставки від 26.04.2019 р. №10, Додаткову угоду № 1 до Договору поставки від 26.04.2019 р. №10, висновок експерта від 27.06.2022 року № 3212, видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, повернення від покупця, акти перевірки повернутої продукції від покупця, картка рахунку, оборотно-сальдова відомість по рахунку (арк. справи 10-29, 52-166, том 1).

У відзиві відповідач заперечував проти позову, зокрема, вказуючи на те, що заявлені позивачем до стягнення сума коштів, що являє собою несплачену вартість частини продукції за договорами поставки, є наслідком невиконання зобов`язань за договорами та не свідчить про наявність збитків у розумінні норм Цивільного кодексу України і відповідно, не є реальними збитками. Як вбачається з висновку експерта доданого до позову, розмір упущеної вигоди обраховано виходячи з об`ємів невикористаної плівки. На думку відповідача, це є неправильним, оскільки об`єм продукції не був погоджений сторонами, а сама плівка купувалась про запас, щоб процес виробництва в разі надходження заявок був безперервним та швидким. Крім цього, у висновку експерта при розрахунках упущеної вигоди не враховано брак плівки під час виробництва (упаковування). В жодному разі не можна стверджувати, що кожна пачка продукції буде упакована бездоганно без браку. Обраховуючи упущену вигоду експерт брав до уваги собівартість продукції з ПДВ. Але це є неправильним, це суперечить затвердженим стандартам бухгалтерського обліку.

Відповідачем як докази подані копії: Ліцензійного договору № 01/07/2021 від 01.07.2021 року, листа ТОВ ГРІНКО-ГРУП від 07.02.2020 року № 4.

Також учасниками справи подано докази понесення витрат на правову допомогу, які заявлено до відшкодування.

Судом досліджено всі докази наявні в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України власник (учасник, акціонер) Власник (власники), учасник (учасники), акціонер (акціонери) юридичної особи, якому (яким) сукупно належить 5 і більше відсотків статутного капіталу товариства (голосуючих акцій) або частка у власності юридичної особи якого (яких) сукупно становить 5 і більше відсотків, може (можуть) подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою. У разі відкриття провадження за таким позовом зазначена юридична особа набуває статусу позивача, але не вправі здійснювати свої процесуальні права та обов`язки без згоди власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів), який (які) подав (подали) позов. Посадова особа, до якої пред`явлений позов, не вправі представляти юридичну особу та призначати іншу особу для представництва юридичної особи в даній справі.

Згідно із частиною другою статті 89 Господарського кодексу України посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані: діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями; діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства; діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію; бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків; іншими винними діями посадової особи.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2018 у справі №910/21493/17 зробив висновок, що згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема, директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17.

Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання збитків підприємству і зобов`язання їх відшкодувати.

Таким чином, при застосуванні статті 92 Цивільного кодексу України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно із статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною (стаття 225 Господарського кодексу України).

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши подані докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності всіх складових, необхідних для застосування цивільної відповідальності за правопорушення у вигляді завдання збитків в частині позовних вимог про стягнення 200 300,97 грн. вартості обсягів невикористаної упаковки згідно з Заявки на упаковку №10 Додатку №3 до Договору поставки №10 від 26.04.2019 р. з ТОВ ГРІНКО-ГРУП станом на 21.02.2022 р.

Так, згідно ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Позивачем не обґрунтовано, чому він вважає 200 300,97 грн. - вартість обсягів невикористаної упаковки згідно з Заявки на упаковку №10 Додатку №3 до Договору поставки №10 від 26.04.2019 р. з ТОВ ГРІНКО-ГРУП станом на 21.02.2022 р. саме збитками.

Збитками є втрата або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом та її розмір. Тоді як всі невикористані ТОВ ГРІНКО-ГРУП обсяги плівки на суму 200 300,97 грн. залишилися у власності позивача.

Позивач не вказував у позові чому зазначені обсяги плівки не можуть бути використані ним, в тому числі і у відносинах із ТОВ ГРІНКО-ГРУП або іншими контрагентами.

Суд також звертає увагу позивача на положення Договору поставки №10 від 26.04.2019 р., укладеного із ТОВ ГРІНКО-ГРУП (покупець за Договором), а саме п.п.8.8,8.9 та 8.10 Договору:

- У разі дострокового розірвання цього Договору, або невикористання упаковки згідно замовлення по Додатку № 3 до цього Договору, покупець компенсує постачальнику вартість упаковки (етикетки) товару, що залишилися у постачальника, та була виготовлена для поставки товару покупцеві.

- У випадку не використання постачальником замовленої покупцем упаковки (етикетки) згідно Додатку № 3 до цього Договору більше 90 днів з моменту поставки упаковки постачальнику, покупець зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 24 % річних за кожен день не використання упаковки, починаючи з 91 дня з моменту поставки упаковки постачальнику. Пеня вираховується від вартості упаковки (етикетки), яка залишилася невикористаною.

- Сплата стороною визначених цим Договором та (або) чинним законодавством України штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням Договору (реальні збитки та (або) упущену вигоду) у повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов`язку сплатити за вимогою іншої сторони штрафні санкції у повному обсязі.

Отже, якщо обсяги плівки залишилися невикористаними з вини ТОВ ГРІНКО-ГРУП то позивач має право на застосування вищевказаних умов Договору поставки.

Доказів наявності шкоди в цій частині позову, вини відповідача та його протиправної поведінки позивачем не доведено.

В частині стягнення 43 500,00 грн дебіторської заборгованості, 17 837,46 грн пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 7 855,84 грн пені в розмірі 10 % річних, 24 413,94 грн пені в розмірі 24 % річних позивачем не доведено як наявності збитків, так і вини відповідача в цьому. Вказана сума є заборгованістю ТОВ «ГРІНКО-ГРУП» перед ТОВ «УКРПРОДСНЕКГРУП» за Договором поставки №10 від 26.04.2019 р., яку, як стверджує позивач, відповідач не намагався стягнути. Суд критично оцінює дані твердження позивача, оскільки позивач не надав суду доказів, що після звільнення відповідача позивач сам вживав хоч якихось заходів по зверненню до суду із позовом про стягнення вказаної заборгованості з ТОВ «ГРІНКО-ГРУП». Також позивачем не подано суду доказів неможливості стягнення цієї суми боргу за Договором поставки №10 від 26.04.2019 р. в судовому порядку з ТОВ «ГРІНКО-ГРУП» на користь ТОВ «УКРПРОДСНЕКГРУП» або втрати такої можливості. При цьому, з умов Договору поставки №10 від 26.04.2019 р. вбачається, що інтереси позивача захищені встановленими у договорі штрафними санкціями (які позивач нараховує до стягнення з відповідача), не кажучи вже про заходи відповідальності, встановлені законодавством, зокрема, ст. 625 ЦК України.

Стосовно нарахованих позивачем 1375364,10 грн економічних збитків у вигляді упущеної вигоди суд враховує наступне.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Дана правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 27.06.2023 у справі № 910/1020/22.

Упущена вигода це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззастережних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення.

Отже, реальність можливості отримання такого приросту не випливає з умов договору, але має бути доведена позивачем.

Враховуючи припис частини 4 статті 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання.

Кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (Постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №908/2261/17).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17.03.2021 року у справі № 916/1740/18 зауважує, що згідно із ч. 1 ст. 142 ГК України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/1742/20, від 17.02.2021 у справі № 916/450/20, від 03.11.2020 у справі № 916/3563/19, від 20.10.2020 у справі № 910/17533/19, від 26.02.2020 у справі № 914/263/19.

Системний аналіз положень частини першої статті 42, частини першої статті 44 Господарського кодексу України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, суб`єкти господарювання повинні враховувати наявність таких ризиків та усвідомлювати наслідки вчинюваних ними дій, а суди, розглядаючи справи, предметом яких є стягнення упущеної вигоди, повинні встановити чи є наслідки, на які посилається позивач, упущеною вигодою чи такі наслідки є результатом власних комерційних прорахунків суб`єкта господарювання. (Висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 908/2261/17).

Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем подано висновок економічної експертизи від 27.06.2022 року № 3212, за змістом якого упущена вигода становить 1 375 364,10 грн. ( арк. справи 53-113, том 1).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні ( ст 104 ГПК України).

За приписами ч. 2 ст. 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Відповідно до розліду ІІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 р., № 53/5 (із змінами, внесеними згідно з Наказами Міністерства юстиції) вирішення питання щодо вини та протиправної поведінки відповідача, як посадової особи, не належить до завдань економічної експертизи, та не може опрацьовуватись експертом в межах таких експертиз.

Питання неправомірності поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства, вини, причинного зв`язку ( як складових елементів збитків) належить до компетенції суду і може бути вирішено під час провадження у справі. Такі питання не можуть входити до компетенції експерта, оскільки виходять за межі спеціальних знань ( ч. 6 ст. 99 ГПК України).

У постанові від 07.05.2019 року Верховний Суд зазначив, що у пункті 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України(в редакції до 15.12.2017) експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Жодних доказів на підтвердження того, що позивач міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, позивачем суду не подано.

Суд також враховує, що для проведення економічної експертизи позивачем було надано експерту документи на 451 аркуші, значна частина яких позивачем не додані до справи, що позбавляє суд можливості дослідити їх та надати належну оцінку.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, висновок експерта від 27.06.2022 року № 3212 не є належним та допустимим доказом, не підтверджує наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди в вигляді стягнення упущеної вигоди в сумі 1375364,10 грн.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд підсумовує, що позивачем не доведено як обставини вини та неправомірної поведінки відповідача, так і реальної можливості отримання визначених ним доходів внаслідок поведінки відповідача, не підтверджено, що ним вжито всіх заходів, спрямованих на дійсне одержання таких доходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіляючи витрати зі сплати судового збору, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Відповідачем заявлено до відшкодування витрати на правову допомогу в сумі 100 000 грн.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 910/12876/19 від 15 червня 2022 року.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Ніколова проти Болгарії та Єчюс проти Литви, пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В цілому нормами процесуального законодавства (ч. 4 ст. 126 та ч. 5 ст. 129 ГПК України) передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У разі недотримання вимог частини четвертої ст. 126 ГПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Позивач не надав суду ні заперечення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу відповідача, ні клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на наведені вище положення чинного законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись наведеними частинами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні наведеним вище, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постанові Верховного Суду від 12.01.2023 у справі №910/8342/21, а також додатковій постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у справі №922/838/22.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

В якості доказів понесення витрат на правову допомогу відповідач подав до матеріалів справи договір № 5 від 10.03.2023 року, ордер від 23.03.2023 року № 1134523 (арк. справи 222-223, том 1), рахунок № 17 від 26.04.2023 року, квитанцію № 17 від 26.04.2023 року ( арк. справи 255-257, том 1).

Квитанцією № 17 від 26.04.2023 року до прибуткового касового ордера підтверджується оплата відповідачем послуг адвоката в сумі 100 000 грн на підставі рахунку № 17 від 26.04.2023 року.

Згідно п.1.2 Договору № 5 від 10.03.2023 року виконавець (Адвокатське об`єднання «Артлекс) бере на себе зобов`язання надання замовнику (Данілейко О.В.) консультацій, складання процесуальних документів по справі та представництві в судових засіданнях у всіх інстанціях, в яких приймає замовник, а замовник зобов`язується оплатити вартість юридичних послуг у порядку, встановленому договором.

Пункт 4.1 Договору № 5 встановлює, що вартість наданих послуг за цим договором складає 100 000 грн., є фіксованою та не залежить від кількості судових засідань чи складених документів.

Отже, з умов Договору вбачається, що сума 100 000 грн включає вартість послуг у всіх інстанціях.

З урахування вказаного, характеру, предмета та складності, кількості його учасників, обсягом матеріалів справи, господарський суд вважає прийнятною фіксовану суму за надання адвокатом у справі професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у даній справі у розмірі 30 000 грн 00 коп.

Керуючись статтями 129,232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОДСНЕКГРУП" (вул. Братів Марченків, буд. 40-А 2, с. Чернечий Яр, Диканський район, Полтавська область, 38521; адреса для листування: вул. Михайла Бойчука, 41 Б, офіс 243, м. Київ, 01014; ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.10.2023року

Суддя О.М. Тимощенко

Рішення набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається а порядку та строки, визначені ст.ст.256-257 ГПК України.