ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2023 р. Справа№ 910/3324/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Мудрак Р.Р.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 26.09.2023,

розглянувши апеляційні скарги Корпорації «ТСМ Груп» та Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 (повний текст складено 12.06.2023)

у справі №910/3324/23 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Корпорації «ТСМ Груп»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 10 825 978,10 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Корпорація «ТСМ ГРУП» (далі, позивач або Корпорація) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі, відповідач, ДП «НАЕК «Енергоатом») про стягнення 7 266 063,14 грн пені, 436 386,60 грн 3% річних, 3 123 528,36 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наявність простроченої заборгованості відповідача перед позивачем за Договором на виконання комплексу робіт №15/18 від 06.09.2018 у сумі 10 916 909,40 грн встановлена рішенням суду у справі №910/14479/21, яке набрало законної сили. Відповідач, однак, лише частково погасив основний борг перед позивачем після прийняття рішення у справі №910/14479/21, залишок основного боргу було стягнуто з відповідача виконавчою службою та перераховано позивачу. Зважаючи на порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання за наведеним договором та рішенням суду, позивач звернувся з даним позовом про стягнення з відповідача сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 951 029,58 грн (дев`ятсот п`ятдесят одну тисячу двадцять дев`ять гривень 58 коп.) пені, 436 386,60 грн (чотириста тридцять шість тисяч триста вісімдесят шість гривень 60 коп.) 3% річних, 3 123 528,36 грн (три мільйони сто двадцять три тисячі п`ятсот двадцять вісім гривень 36 коп.) інфляційних втрат, 67 664,17 грн (шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 17 коп.) судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд встановив, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022, стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 10 916 909,40 грн основного боргу, 2 435,02 грн пені, 523 861,03 грн 3 % річних, 1 234 595,09 грн інфляційних втрат.

Однак, зазначене судове рішення було виконано у повному обсязі лише 01.02.2023.

Зважаючи на порушення ДП «НАЕК «Енергоатом» виконання грошового зобов`язання за Договором на виконання комплексу робіт №15/18 від 06.09.2018 щодо оплати виконаних робіт та поставленого обладнання, основна заборгованість за яким присуджена до стягнення рішенням суду у справі №910/14479/21, суд встановив, що Корпорація «ТСМ Груп» має право на стягнення з відповідача у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 7.4. Договору 436 386,60 грн 3% річних, 3 123 528,36 грн інфляційних втрат та 7 266 063,14 грн пені за періоди стягнення, не охоплені рішенням суду у справі №910/14479/21.

Водночас, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, суд відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, зважаючи на соціальну значущість підприємства відповідача, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що для позивача мали місце будь-які негативні наслідки (збитки тощо) через прострочення відповідачем оплати робіт, так само, як і відсутні докази того, що вказаних негативних наслідків зазнали будь-які інші учасники господарських правовідносин, дійшов висновку про часткове задоволення клопотання та зменшення заявленої до стягнення суми пені з 7 266 063,14 грн до 951 029,58 грн.

Також суд, ураховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України та часткове задоволення позовних вимог, судовий збір у сумі 67 664,17 грн поклав на відповідача, а в сумі 94 725,50 грн на позивача.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 29.06.2023 (про що свідчить штамп відділу документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду) Корпорація «ТСМ Груп» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 в частині зменшення розміру пені на 6 315 033,56 грн (до 951 029,58 грн), а також в частині розподілу між сторонами судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача пеню в сумі 7 266 063,14 грн та судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 162 389,67 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з мотивами зменшення розміру пені судом першої інстанції.

Так, скаржник наголошує, що судом зроблено висновки про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що для позивача мали місце будь-які негативні наслідки (збитки тощо) через прострочення відповідачем оплати робіт. Однак, оскільки позивачем у даній справі не заявлялися вимоги про стягнення збитків, відповідно, на їх наявність він і не посилався, й докази на підтвердження збитків внаслідок прострочення позивача не подавав і не мав подавати. За наявності посилань відповідача на відсутність у позивача збитків суд міг зобов`язати позивача надати відповідні докази їх наявності і лише у разі їх ненадання визнати відсутність збитків встановленою, однак зазначеного не зробив.

Позивач також зазначає, що в порушення вимог статей 236, 238 Господарського процесуального кодексу України з оскаржуваного рішення суду неможливо встановити, які саме «зазначені відповідачем обставини» були враховані судом в якості підстав для зменшення розміру пені й з яких саме мотивів.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення про зменшення розміру пені не досліджувалося питання винятковості ситуації, яка могла б бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення пені, не досліджувалися інтереси позивача, не враховано те, що відповідач тривалий час не виконував свої зобов`язання з оплати позивачу за Договором. Судом не враховано, що прострочення оплати основного боргу за Договором існувало з 27.01.2020 по 31.01.2023 - дати стягнення основного боргу в примусовому порядку за рішенням суду у справі №910/14479/21 й за цей період відповідачем було здійснено лише одну оплату в розмірі 1 266 550,00 грн, що становила лише 11,6% від загальної суми боргу перед позивачем на суму 10 916 909,40 грн.

При вирішенні питання про зменшення розміру пені судом не надано оцінки майновому стану сторін, а також доводам позивача з цього приводу і наданим на їх підтвердження доказам. Із наданих позивачем звітів про фінансові результати роботи підприємства відповідача за певні періоди, звітів про рух грошових коштів вбачається, що заявлена позивачем до стягнення пеня за трирічне невиконання зобов`язань не може мати суттєвого впливу на діяльність відповідача, який оперує десятками мільярдів гривень. З огляду на це, за твердженнями скаржника, доводи відповідача, що начебто його фінансовий стан не дозволяв йому виконати зобов`язання на суму 10 916 909,40 грн не заслуговують на увагу.

Також позивач зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні у зв`язку зі зменшенням на власний розсуд розміру пені, що підлягає стягненню, здійснив розподіл судових витрат позивача за подання позову на суму 162 389,43 грн, з яких: 67 664,17 грн поклав на відповідача, а 94 725,50 грн - на позивача. При цьому суд послався на статтю 129 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, судова практика Верховного Суду у цій частині є сталою та судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Також, не погодившись із прийнятим рішенням, 03.07.2023 (про що свідчить трекінг відстеження Укрпошти) Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 в частині стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 436 386,60 грн 3% річних, 3 123 528,36 грн інфляційних втрат та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутих 3% річних та інфляційних втрат на 90%.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- вирішуючи питання про відмову у зменшенні за клопотанням відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд послався на те, що норми Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України прямо не містять норм про можливість зменшення нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Водночас, мотивуючи рішення, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення інфляційних втрат та 3% річних з огляду на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, однак при цьому не вказав, які конкретно обставини справи №910/3324/23 відрізняються від справи №902/417/18;

- наявні надзвичайні обставини, які перешкодили ДП «НАЕК «Енергоатом» своєчасно виконати свої зобов`язання, а саме втрата відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, виконання відповідачем в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу та необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської);

- стягнуті судом інфляційні втрати та 3% річних є непропорційно великими та несправедливими, зважаючи у тому числі на те, що рішенням суду у справі №910/14479/21 вже стягувалися 523 861,03 грн 3% річних та 1 234 595,09 грн інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з розрахунку за Договором. При розгляді даної справи відповідач просить суд врахувати співвідношення між загальною сумою інфляційних втрат та 3% річних за рішеннями суду у справах №910/14479/21 та №910/3324/23, яка становить 5 318 371,08 грн, та сумою простроченої основної заборгованості, яка становить 10 916 909,40 грн.

До апеляційної скарги відповідачем додані копії Звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) ДП «НАЕК «Енергоатом» за 2022 рік, розшифровка витрат на збут по ДП «НАЕК «Енергоатом» за 2022 рік, довідка щодо реалізації електричної енергії державному підприємству «Гарантований покупець» по постанові КМУ від 05.06.2019 №483 за 01.07.2019-30.11.2021.

Узагальнені доводи відзивів учасників справи на апеляційні скарги

28.07.2023 від ДП «НАЕК «Енергоатом» через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому відповідач просив суд залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві відповідач наголосив на тому, що пеня нарахована позивачем за період з 27.01.2020 по 31.01.2023. При цьому, нараховуючи пеню поза межами встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку, позивач посилався на пункт 7 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України (продовження строку на період дії карантину). Відповідач звертає увагу суду на те, що Договір було укладено сторонами 26.12.2018, тобто до введення на території України карантину, відповідно жодна зі сторін на момент укладення договору не розраховувала на потенційну можливість нараховувати/сплачувати пеню понад 6 місяців. Зазначені обставини не залежали від волі відповідача, проте мають негативні наслідки для підприємства, яке має стратегічне значення.

У поданій апеляційній скарзі, заперечуючи щодо належної оцінки судом майнового стану сторін, позивач аналізує звіти про фінансові результати та звіти про фінансовий стан ДП «НАЕК «Енергоатом» за 2019 та 2022 роки. Однак, позиція позивача ґрунтується лише на рядках звіту щодо чистого прибутку та коштів підприємства на рахунках банку, при цьому не враховуються понесені витрати підприємства і той факт, що підприємство є діючим, а відповідно утримання об`єктів підприємства та матеріальне забезпечення невідкладних потреб безпечної експлуатації цих об`єктів потребує постійних витрат та наявності фінансування.

Відповідач звертає увагу на те, що розмір стягнутих з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних у справі №910/14479/21 та заявлених у межах даної справи становить 48,7%, а розмір пені - 66,6 % від суми заборгованості.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача про неправильний розподіл судового збору відповідач зазначив, що не погоджується із ними, а розподіл судового збору було здійснено у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно задоволеним позовним вимогам.

31.07.2023 від Корпорації через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач просить суд залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві позивач наголосив на наступному:

- посилання відповідача в апеляційній скарзі на тимчасову окупацію ВП «Запорізька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» є безпідставними, оскільки виконання обов`язків за договором здійснювалось ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», а не ВП «Запорізька АЕС», при цьому окупація останнього відбулась у березні 2022 року, а прострочення оплат до Договору розпочалося із січня 2020 року;

- наявність встановленого спеціальним законодавством порядку здійснення господарської діяльності у сфері електроенергетики або брак коштів внаслідок затримки розрахунків із відповідачем з боку його контрагентів, зокрема, ДП «Гарантований покупець», не звільняють відповідача від зобов`язань за укладеними договорами;

- висновки Верховного Суду у справі №902/417/18 щодо зменшення 3% річних не застосовуються до випадків, коли розмір процентів річних, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, сторонами договору не змінювався. Водночас, зменшення розміру втрат від інфляції не передбачено ні діючим законодавством, ні правовими позиціями Верховного Суду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 апеляційну скаргу Корпорації «ТСМ Груп» у справі №910/3324/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Згідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 05.07.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3324/23, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Корпорації «ТСМ Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2023 відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

10.07.2023 матеріали справи №910/3324/23 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Корпорації «ТСМ Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 22.08.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23, апеляційні скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та Корпорації «ТСМ Груп» об`єднано в одне апеляційне провадження, розгляд апеляційних скарг ухвалено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 22.08.2023.

21.07.2023 засобами електронного зв`язку від представника Корпорації «ТСМ Груп» - Носика Богдана Миколайовича надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 заяву представника Корпорації «ТСМ Груп» - Носика Богдана Миколайовича про участь у судовому засіданні, призначеному на 22.08.2023 о 15 год. 00 хв., у справі №910/3324/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

01.08.2023 засобами електронного зв`язку від Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» надійшла заява про участь представника Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Гутнік Мар`яни Анатоліївни у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Суддя-доповідач Михальська Ю.Б. з 31.07.2023 по 13.08.2023, 17.08.2023 по 18.08.2023 та судді: Скрипка І.М. з 31.07.2023 по 18.08.2023, Тищенко А.І. з 31.07.2023 по 18.08.2023 перебували у щорічних відпустках.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 заяву Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про участь представника Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Гутнік Мар`яни Анатоліївни про участь у судовому засіданні у справі №910/3324/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Під час проведення 22.08.2023 судом апеляційної інстанції підготовчих дій щодо розгляду справи в режимі відеоконференції виникли технічні проблеми, що унеможливили участь представника позивача та представника відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, у зв`язку з чим судове засідання, призначене на 22.08.2023 о 15 год. 00 хв., не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 розгляд апеляційних скарг Корпорації «ТСМ Груп» та Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 призначено в режимі відеоконференції на 26.09.2023 о 14 год. 40 хв.

У судовому засіданні 26.09.2023 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 26.09.2023 з`явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги, заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив оскаржуване рішення суду в частині зменшення розміру пені на 6 315 033,56 грн (до 951 029,58 грн), а також в частині розподілу між сторонами судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача пеню в сумі 7 266 063,14 грн та судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 162 389,67 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи свої апеляційної скарги, заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 в частині стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 436 386,60 грн 3% річних, 3 123 528,36 грн інфляційних втрат та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутих 3% річних та інфляційних втрат на 90%.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Корпорацією «ТСМ Груп» (позивач, підрядник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (відповідач, замовник) в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» було укладено Договір на виконання комплексу робіт № 15/18 від 06.09.2018 (далі, Договір).

Відповідно до пункту 7.4. Договору за порушення термінів оплати замовник обов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь період прострочення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором на виконання комплексу робіт від 06.09.2018 №15/18 щодо повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар та виконані роботи Корпорація «ТСМ Груп» звернулася з позовом до суду про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 12 702 988,33 грн, з яких: 10 916 909,40 грн - сума основного боргу, 2 435,02 грн - пеня, 524 697,10 грн - 3% річних, 1 258 946,81 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21 зазначений позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 10 916 909,40 грн основного боргу, 2 435,02 грн пені, 523 861,03 грн 3 % річних, 1 234 595,09 грн інфляційних втрат та 190 176,00 грн судового збору.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2022 у справі №910/14479/21 присуджено до стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2022 у справі № 910/14479/21 залишено без змін.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2022 у справі №910/14479/21 заяву Корпорації «ТСМ Груп» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Присуджено до стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 13 000 (тринадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.11.2022 касаційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 у справі №910/14479/21 задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 у справі №910/14479/21 скасовано в частині стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» судового збору у справі №910/14479/21 та у цій частині справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

30.05.2022 Відокремленим підрозділом «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» було добровільно перераховано на користь Корпорації «ТСМ Груп» частину заборгованості у сумі 1 266 550,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №7104 від 30.05.2022.

23.12.2022 Господарським судом міста Києва видано накази про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 у справі №910/14479/21.

23.01.2023 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №70815205 про примусове виконання наказу №910/14479/21 від 23.12.2022, виданого Господарським судом міста Києва про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 10 916 909,40 грн боргу, 2 435,02 грн пені, 523 861,03 грн 3% річних та 1 234 595,09 грн інфляційних втрат. Загальна сума стягнення 12 677 800,54 грн.

06.02.2023 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №70815205 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду у справі №910/14479/21.

Зокрема, платіжною інструкцією №146 від 01.02.2023 виконавчою службою було перераховано на користь Корпорації «ТСМ Груп» 12 677 800,54 грн, що надійшли від ДП «НАЕК «Енергоатом» при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва №910/14479/21 від 23.12.2022 у виконавчому провадженні №70815205.

Під час перерахування вказаної суми виконавчою службою не була врахована добровільна оплата відповідачем 1 266 550,00 грн, здійснена згідно платіжного доручення №7104 від 30.05.2022.

17.02.2023 ДП «НАЕК «Енергоатом» звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, наказ Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 у справі № 910/14479/21 в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 266 550,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 заяву ДП «НАЕК «Енергоатом» про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 у справі № 910/14479/21 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 1 266 550,00 грн таким, що не підлягає виконанню, задоволено частково. Визнано наказ Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 у справі №910/14479/21 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 1 266 550,00 грн таким, що не підлягає виконанню. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено повністю.

24.02.2023 Корпорація «ТСМ Груп» повернула ВП РАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» зайво перераховані кошти згідно наказу Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 у справі № 910/14479/21, що підтверджується платіжною інструкцією №815 від 24.02.2023.

Зважаючи на порушення ДП «НАЕК «Енергоатом» виконання грошового зобов`язання за Договором на виконання комплексу робіт №15/18 від 06.09.2018 щодо оплати виконаних робіт та поставленого обладнання, Корпорація «ТСМ Груп» (позивач) звернулась з даним позовом до суду про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» (відповідач) 7 266 063,14 грн пені, 436 386,60 грн 3% річних, 3 123 528,36 грн інфляційних втрат згідно розрахунку ціни позову, доданого до позовної заяви (додаток №1).

Позивачем згідно доданого до позовної заяви розрахунку у справі № 910/3324/23 заявлено до стягнення з відповідача 436 386,60 грн 3% річних та 3 123 528,36 грн інфляційних втрат за наступні періоди:

- за видатковою накладною №179 від 26.12.2019:

за період з 04.09.2021 по 29.05.2022 на суму боргу 10 755 457,20 грн;

за період з 30.05.2022 по 31.01.2023 на суму боргу 9 488 907,20 грн,

оскільки:

- заборгованість за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 виникла починаючи з 27.01.2020;

- 3% річних та інфляційні втрати на суму заборгованості за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 за період з 27.01.2020 по 03.09.2020 було стягнуто рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21;

- 30.05.2022 відповідачем було сплачено частину боргу за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 на суму 1 266 550,00 грн;

- 01.02.2023 заборгованість відповідача була повністю погашена в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21;

- за видатковою накладною №9 від 18.03.2020:

за період з 04.09.2021 по 31.01.2023 на суму боргу 161 452,20 грн;

оскільки:

- заборгованість за видатковою накладною №9 від 18.03.2020 виникла починаючи з 20.04.2020;

- 3% річних та інфляційні втрати на суму заборгованості за видатковою накладною №9 від 18.03.2020 (161 452,20 грн) за період з 20.04.2020 по 03.09.2021 було стягнуто рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21;

- 01.02.2023 заборгованість відповідача була повністю погашена в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21.

Крім того, позивачем у справі № 910/3324/23 заявлено до стягнення з відповідача 7 266 063,14 грн пені:

- за видатковою накладною №179 від 26.12.2019:

за період з 27.01.2020 по 29.05.2022 на суму боргу 10 755 457,20 грн;

за період з 30.05.2022 по 31.01.2023 на суму боргу 9 488 907,20 грн,

оскільки:

- заборгованість за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 виникла починаючи з 27.01.2020;

- пеня за прострочення оплати платежу за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 не заявлялась до стягнення з відповідача у справі №910/14479/21;

- 30.05.2022 відповідачем було сплачено частину боргу за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 на суму 1 266 550,00 грн;

- 01.02.2023 заборгованість відповідача була повністю погашена в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21;

- за видатковою накладною №9 від 18.03.2020:

за період з 20.04.2020 по 02.09.2020 на суму боргу 161 452,20 грн;

за період з 19.10.2020 по 31.01.2023 на суму боргу 161 452,20 грн,

оскільки:

- заборгованість за видатковою накладною №9 від 18.03.2020 виникла починаючи з 20.04.2020;

- пеня на заборгованість за видатковою накладною №9 від 18.03.2020 була нарахована і стягнута за період з 03.09.2020 по 18.10.2020 рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21.

При цьому, нараховуючи пеню поза межами шестимісячного строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, позивач посилався на пункт 7 розділу ІХ Господарського кодексу України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначав, що настання прострочення виконання грошового зобов`язання відбулось до набрання чинності Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», а тому дія даного Закону на спірні правовідносини не розповсюджується і пеня має бути нарахована у межах шести місяців; позовна заява не містить належним чином оформленого розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, просив, за наявності підстав для стягнення, зменшити розмір заявлених до стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних на 90%.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню в частині доводів щодо розподілу судового збору між сторонами, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України вважається мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 15.08.2019 у справі №905/1758/18, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань, пені та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Так, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022, присуджено до стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 10 916 909,40 грн основного боргу за Договором, 2 435,02 грн пені, 523 861,03 грн 3% річних, 1 234 595,09 грн інфляційних втрат.

Наведеним рішенням суду встановлено, зокрема, такі обставини:

« 06.09.2018 Корпорація «ТСМ Груп» (підрядник) та Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (відповідач) в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ВП РАЕС) (замовник) уклали Договір на виконання комплексу робіт № 15/18 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого підрядник, в межах договірної ціни, виконує на свій ризик власними силами і засобами, якісно і у встановлені договором терміни, постачання обладнання, будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи»«.

«На виконання умов Договору позивач передав обладнання та виконав роботи на загальну суму 20952261,55 грн.».

«Замовник частково розрахувався за товар та виконані роботи, внаслідок чого у нього виник борг на суму 10 916 909,40 грн (10 755 457,20 грн за видатковою накладною ВН №179 від 26.12.2019 та 161 452,20 грн за видатковою накладною ВН №9 від 18.03.2020)».

«Відповідно до пункту 7.4 Договору за порушення термінів оплати замовник обов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь період прострочення».

«За розрахунком позивача, перевіреним судом, до стягнення з відповідача підлягає 2 435,02 грн пені (за період з 03.09.2020 по 18.10.2020)».

«Позивач заявив до стягнення з відповідача 52 4697,10 грн 3% річних та 1 258 946,81 грн інфляційних втрат, визначивши, що зобов`язання за видатковою накладною ВН №179 від 26.12.2019 є простроченим з 26.01.2020, а за видатковою накладною ВН №9 від 18.03.2020 - з 18.04.2020. Водночас з огляду на умови Договору зобов`язання відповідача є простроченими відповідно з 27.01.2020 та з 20.04.2020».

«За розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягає 523 861,03 грн 3% річних (517 208,75 грн (за період з 27.01.2020 по 03.09.2021) + 6 652,28 грн (за період з 20.04.2021 по 03.09.2021), 1234595,09 грн інфляційних втрат (1 218 611,75 грн (за період з 27.01.2020 по 03.09.2021) + 15 983,34 грн (за період з 20.04.2021 по 03.09.2021)».

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вищезазначені обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022, яке набрало законної сили, є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню у справі №910/3324/23.

Судом у межах даної справи встановлено, що 30.05.2022 відповідачем було добровільно перераховано на користь позивача частину заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21, яке набрало законної сили 14.09.2022, у сумі 1 266 550,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №7104 від 30.05.2022.

Матеріалами даної справи також підтверджується, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі № 910/14479/21, яке набрало законної сили 14.09.2022, було виконано ДП «НАЕК «Енергоатом» лише 01.02.2023, враховуючи, що стягнуті з останнього при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва №910/14479/21від 23.12.2022 кошти були перераховані на рахунок Корпорації «ТСМ Груп» 01.02.2023.

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції та не оспорюється наразі сторонами, за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 за період з 27.01.2020 по 29.05.2022 існувала заборгованість у сумі 10 755 457,20 грн; за період з 30.05.2022 по 31.01.2023 - у сумі 9 488 907,20 грн; за видатковою накладною №9 від 18.03.2020 за період з 20.04.2020 по 31.01.2023 існувала заборгованість у сумі 161 452,20 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивачем у позовній заяві заявлені до стягнення з відповідача 436 386,60 грн 3% річних та 3 123 528,36 грн інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Як уже встановлено судом вище, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №926/263/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16).

Отже, дії відповідача, а саме затримка останнім виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21, є підставою для здійснення захисту майнових прав та інтересів позивача у даній справі №910/3324/23.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/14479/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022, з відповідача було стягнуто 3% річних та інфляційні втрати на суму заборгованості за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 за період з 27.01.2020 по 03.09.2020 та на суму заборгованості за видатковою накладною №9 від 18.03.2023 за період з 20.04.2020 по 03.09.2021.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції та не заперечується сторонами в апеляційних скаргах, позивачем правильно визначено період для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 - період з 04.09.2021 по 31.01.2023 (враховуючи здійснену відповідачем 30.05.2022 часткову оплату у сумі 1 266 550,00 грн) та за видатковою накладною №9 від 18.03.2023 - період з 04.09.2021 по 31.01.2023, а позивач має право на стягнення з відповідача 429 552,53 грн 3% річних за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 за період з 04.09.2021 по 31.01.2023 та 6 834,07 грн за період з 04.09.2021 по 31.01.2023, тобто у загальному розмірі 436 386,60 грн, та 3 071 637,01 грн інфляційних втрат за видатковою накладною №179 від 26.12.2019 за період з 04.09.2021 по 31.01.2023 та 51 891,35 грн за період з 04.09.2021 по 31.01.2023, тобто у загальному розмірі 3 123 528,36 грн.

Саме такі суми 3% річних та інфляційних втрат присуджені судом до стягнення з відповідача на користь позивача в оскаржуваному рішенні суду.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлене клопотання про зменшення суми 3% річних та інфляційних втрат на 90%, у задоволенні якого судом було відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач не погоджується із такими висновками суду та просить суд апеляційної інстанції, посилаючись на наявні надзвичайні обставини, які перешкодили ДП «НАЕК «Енергоатом» своєчасно виконати свої зобов`язання, та на непропорційно великі та несправедливі суми інфляційних втрат та 3% річних, зменшити розмір стягнутих 3% річних та інфляційних втрат на 90%.

Відповідач при цьому посилається на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи відповідача з огляду на наступне.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Таким чином, відповідач у даній справі, який порушив зобов`язання з оплати за Договором та згідно рішення суду, зобов`язаний сплатити позивачу за весь час прострочення в якості відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в якості компенсації боржнику за неналежне виконання грошового зобов`язання, суму інфляційних втрат та 3% річних.

Нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати з урахуванням суми основної заборгованості, яка утворилась, та враховуючи період прострочення з оплати, є справедливою компенсацією за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання. При цьому, як вказано вище, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, не є штрафними санкціями, а тому посилання скаржника на неможливість здійснення оплати через особливий порядок здійснення господарської діяльності у сфері електроенергетики або брак коштів внаслідок затримки розрахунків із відповідачем з боку його контрагентів, зокрема, ДП «Гарантований покупець», скрутне фінансове становище через втрату відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, судом до уваги не приймаються.

Стосовно посилань скаржника на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, колегія суддів зазначає наступне.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, що склалися у справі №902/417/18, та зокрема з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, про що безпосередньо зазначено у пункті 8.38. зазначеної постанови.

У справі №902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала про те, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості.

Натомість у даній справі №910/3324/23, що переглядається, позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом, а саме: частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - три відсотки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі №910/3324/23 не встановлено відповідних до справи №902/417/18 обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних (40 % і 96 % річних).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення заявленого у цій справі розміру трьох відсотків річних з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, оскільки обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних у цій справі відсутні, розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки річних).

Подібні висновки Верховного Суду також викладені у постановах від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (922/1379/20), від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (922/474/20), від 07.09.2021 у справі №927/184/13-Г (927/1074/20), від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 24.06.2021 у справі №904/3177/20, від 31.05.2023 у справі №914/2453/21, від 20.02.2023 у справі №910/15411/21, від 07.03.2023 у справі №910/17556/21, від 15.06.2023 у справі №921/94/21.

Водночас, закон не надає суду права зменшувати інфляційні втрати, Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 таких висновків також не наведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат. Доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та зазначених висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача в даній справі.

У позовній заяві позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача 7 266 063,14 грн пені.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання

Пунктом 7.4. Договору встановлено, що у разі невиконання замовником (відповідачем) своїх зобов`язань щодо оплати виконаних робіт чи поставленого товару, замовник на вимогу підрядника (позивача) зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь період прострочення.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7 Розділу «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд першої інстанції дійшов висновку, що її розмір за визначені позивачем періоди обраховано вірно та загальна сума пені становить 7 266 063,14 грн і заявлена позивачем обґрунтовано.

Водночас, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд першої інстанції, посилаючись на положення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, дійшов висновку про її зменшення на 6 315 033,56 грн, тобто до 951 029,58 грн, які й присудив до стягнення з відповідача.

Позивач, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції про зменшення розміру пені, в апеляційній скарзі зазначає, що судом у рішенні не вказано, які конкретно обставини були враховані судом в якості підстав для зменшення розміру пені й з яких саме мотивів, не досліджувалися інтереси позивача, його майновий стан. Відповідачем, на переконання скаржника, не було доведено винятковості ситуації, яка могла б бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення пені, не враховано те, що відповідач тривалий час не виконував свої зобов`язання з оплати позивачу за Договором, за період прострочення сам здійснив лише одну оплату в розмірі 1 266 550,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, доводи, покладені в обґрунтування клопотання відповідача про зменшення розміру пені та заперечень скаржника з цього приводу, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії. Крім цього, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Чинним законодавством України не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №911/867/19 та від 25.02.2020 у справі №904/2542/19).

Із урахуванням вищевикладеного, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу) до її розумного розміру.

Так, мотивуючи клопотання про зменшення пені на 90%, відповідач посилався, зокрема, на те, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває з 24.02.2022 по теперішній час.

Відповідно до статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2021 №302) підприємство утворено з метою виробництва електричної енергії, забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безпеки під час будівництва, введення в експлуатацію та зняття з експлуатації ядерних установок, безперебійного енергопостачання суб`єктів господарювання та населення, а також у межах своєї компетенції забезпечення постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики, радіаційних аварій у промисловості, дотримання вимог ядерного законодавства, норм та правил з ядерної та радіаційної безпеки.

Дохід ДП «НАЕК «Енергоатом» в основному складається з виручки від реалізації електричної енергії, що виробляється її відокремленими підрозділами - атомними електростанціями.

Загальновідомим є факт, що один з відокремлених підрозділів відповідача - Запорізька атомна електрична станція з 04.03.2022 захоплений військовими силами російської федерації та до теперішнього часу перебуває у тимчасовій окупації. Із моменту окупації ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» працював у екстремальних умовах, майже весь час на мінімально допустимих потужностях, а з 11.09.2022 - повністю зупинений.

У структурі електроенергії, виробленої відокремленими підрозділами ДП «НАЕК «Енергоатом», до моменту окупації військовими російської федерації найбільшу частку складала електроенергія, вироблена саме ВП «Запорізька АЕС», оскільки з 15 діючих атомних енергоблоків енергосистеми України - 6 енергоблоків належать ВП «Запорізька АЕС» і знаходяться на окупованій території в місті Енергодар Запорізької області.

Таким чином, відповідачем втрачено виробничі потужності, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії. Поряд із цим, ДП «НАЕК «Енергоатом» продовжує нести витрати з утримання об`єктів і персоналу ВП «Запорізька АЕС» (заробітна плата персоналу, матеріальне забезпечення невідкладних потреб безпечної експлуатації об`єктів тощо), не одержуючи від діяльності цього відокремленого підрозділу жодного доходу.

Як стверджує відповідач, зазначені втрати виробничих потужностей негативно вплинули на фінансовий стан останнього.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач також звертає увагу, що виконуючи функції експлуатуючої організації (оператора) атомних електростанцій, ДП «НАЕК «Енергоатом» відповідно до статті 33 Закону України «Про використання ядерної енергії па радіаційну безпеку» зобов`язана першочергово забезпечувати безпечну експлуатацію ядерних установок. Відповідно, наявні ресурси, в тому числі грошові кошти, відповідач спрямовує у першу чергу на задоволення потреб безпеки експлуатації АЕС.

Крім того, з 01.07.2019 Компанія виконує спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільного інтересу (ПСО), а саме доступності електричної енергії для побутових споживачів, покладених на нього Державою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №483 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії» (зі змінами).

Проте, за жоден з років виконання ПСО, ДП «НАЕК «Енергоатом» не отримала компенсацію, передбачену положеннями законодавства (частиною 5 статті 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» та пунктом 16 Положення «Про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії»).

Внаслідок цього у ДП «НАЕК «Енергоатом» виник довгостроковий дефіцит платіжного балансу, який негативно вплинув на можливість виконувати зобов`язання по сплаті платежів, у тому числі по сплаті таких першочергових платежів як податки, збори та інші платежі до державного бюджету, постачання ядерного палива тощо.

Таким чином, враховуючи втрату відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, виконання ним в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу, а також необхідність в умовах воєнного стану підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської), ДП «НАЕК «Енергоатом» просило суд зменшити розмір пені на 90 %.

Колегія суддів зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи, судом прийнято до уваги значний розмір нарахованої позивачем пені, що разом із присудженим у межах справи №910/14479/21 становить 7 268 498,16 грн, тобто 66,6% від розміру основної заборгованості за Договором, що був присуджений до стягнення рішенням суду у справі №910/14479/21, а також відсутність у матеріалах справи доказів понесення Корпорацією збитків у зв`язку з допущеним відповідачем простроченням виконання його зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставність посилання суду на відсутність завданих Корпорації збитків у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з оплати, оскільки позивачем у даній справі не заявлялися вимоги про стягнення збитків, відповідно, й на їх наявність він і не посилався, й докази на підтвердження їх існування не подавав і не мав подавати, судом до уваги не приймаються, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Клопотання про зменшення розміру пені у даній справі було заявлено відповідачем ще у відзиві на позовну заяву (із посиланням, у тому числі, на відсутність понесених позивачем збитків).

Відтак позивач, будучи обізнаним про позицію відповідача у даній справі та заявлене ним клопотання, не був позбавлений права довести суду протилежне, надавши докази на підтвердження понесених ним збитків внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання з оплати.

Однак, відповідні докази у матеріалах справи відсутні, не вказаного про них і в апеляційній скарзі, а тому, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано, розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, врахував таку обставину як відсутність завданих позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язання з оплати.

Заявлений позивачем до стягнення загальний розмір пені та компенсаційних виплат у даній справі (навіть без урахування таких сум, заявлених та присуджених до стягнення з відповідача в рамках справи №910/14479/21) є значним та становить 10 825 978,10 грн, що майже дорівнює сумі основної заборгованості за Договором (10 916 909,40 грн), а стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» заявленої суми пені у повному обсязі (розмір якого визнається судом обґрунтованим) може призвести до невиправданих негативних наслідків для відповідача як суб`єкта господарської діяльності загальнодержавного значення, враховуючи повідомлені ним у клопотанні про зменшення пені обставини.

Також судом взято до уваги, що безпека держави та населення України знаходяться у безпосередній залежності від сталої роботи об`єктів ДП «НАЕК «Енергоатом», яка, у свою чергу, залежить від повного та своєчасного фінансування всіх виробничих потреб цих об`єктів та матеріального забезпечення відповідача.

В апеляційній скарзі позивач аналізує звіти про фінансові результати та звіти про фінансовий стан ДП «НАЕК «Енергоатом» за 2019 та 2022 роки, однак позиція позивача ґрунтується лише на рядках із відображеними відомостями щодо чистого прибутку та коштів підприємства на рахунках банку та не враховує відомості про отриманий відповідачем збиток від діяльності в розмірі 6,75 млрд. грн, про що вказано у розділі І, код рядка 2355 «Чистий фінансовий результат» Звіту про фінансові результати за 2022 рік і той факт, що підприємство є діючим, а відповідно утримання об`єктів підприємства та матеріальне забезпечення невідкладних потреб безпечної експлуатації цих об`єктів потребує постійних витрат та наявності фінансування.

Позивач вказує також на те, що стороною Договору є ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі «Рівненської АЕС», а не «Запорізької АЕС», а тому посилання на тимчасову окупацію останнього є безпідставними, однак з цього приводу колегія суддів зазначає, що значні фінансові труднощі, в тому числі критичні обмеження у використанні матеріальних ресурсів у даному випадку були здебільшого спричинені окупацією ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» військами російської федерації, що безумовно не могло не вплинути на фінансовий стан ДП «НАЕК «Енергоатом».

Суд враховує, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії, проте наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки, оскільки у даному випадку мова йде не про звільнення від сплати неустойки у зв`язку з відсутністю вини відповідача, а про зменшення її розміру відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.

З огляду на вищевказане, з урахуванням інтересів обох сторін, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем прострочення, а також беручи до уваги значний розмір та невідповідність, на переконання суду, такого розміру стягуваних штрафних санкцій наслідкам порушення ДП «НАЕК «Енергоатом» зобов`язання зі своєчасної оплати коштів за Договором, суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку є можливим часткове задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій до 951 029,58 грн. Таке зменшення колегія суддів вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача в частині, що стосується розміру присудженої до стягнення з відповідача суми пені.

Щодо розподілу судового збору за подання позовної заяви та доводів апеляційної скарги позивача в цій частині.

Місцевий господарський суд, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір розподілив у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (судовий збір у сумі 67 664,17 грн поклав на відповідача, а в сумі 94 725,50 грн - на позивача).

Колегія суддів не погоджується із такими діями суду першої інстанції щодо розподілу судового збору, оскільки у даній справі зменшення розміру пені не було наслідком необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог, а стало наслідком застосування положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.

Правова позиція стосовно того, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, була неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.10.2019 у справі №910/143/19, від 10.03.2021 у справі №904/5702/19, від 05.04.2023 у справі №910/18718/21.

Отже, оскільки суд визнав обґрунтованими заявлені у даній справі позивачем позовні вимоги у повному обсязі та лише зменшив розмір заявленої до стягнення пені, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у даній справі покладаються на відповідача в повному обсязі, а саме в сумі 162 389,67 грн, а доводи апеляційної скарги позивача в цій частині суд визнає обґрунтованими.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пунктів 1 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; змінити судове рішення.

Відповідно до частини 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За змістом статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального права та процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Корпорації «ТСМ Груп» такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 зміні в частині розподілу судових витрат за подання позовної заяви із покладенням таких витрат на відповідача.

Апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Розподіл судового збору за подання апеляційних скарг здійснено у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, колегією суддів враховано, що позивач у відповідності до Закону України «Про судовий збір» не повинен сплачувати судовий збір у разі оскарження рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Корпорації «ТСМ Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 змінити в частині розподілу судових витрат за подання позовної заяви.

Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 у справі №910/3324/23 викласти у наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Корпорації «ТСМ Груп» (03150, м. Київ, вул. Ямська, буд. 72; ідентифікаційний код 37034171) 951 029 (дев`ятсот п`ятдесят одну тисячу двадцять дев`ять) грн 58 коп пені, 436 386 (чотириста тридцять шість тисяч триста вісімдесят шість) грн 60 коп. 3% річних, 3 123 528 (три мільйони сто двадцять три тисячі п`ятсот двадцять вісім) грн 36 коп. інфляційних втрат та 162 389 (сто шістдесят дві тисячі триста вісімдесят дев`ять) грн 67 коп витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.».

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ згідно вимог процесуального законодавства із урахуванням резолютивної частини даної постанови.

Матеріали справи №910/3324/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.10.2023.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка