РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2023Справа № 910/12380/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна»

про стягнення 22 147,89 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення 22 147,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за відшкодування збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12380/23, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Крім того, на виконання завдання господарського судочинства, передбаченого ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) щодо своєчасного вирішення судом спорів, вказаною ухвалою витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України відомості щодо страхової компанії, якою видано поліс № АР/002659911.

10.08.2023 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшли відомості на виконання ухвали суду.

04.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

04.10.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, що містила, зокрема, вимогу про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відповіді на відзив та долучення доказів.

Розглянувши заяву позивача, викладену у відповіді на відзив, щодо поновлення строку на подання відповіді на відзив та долучення доказів, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 13 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

При цьому, за положеннями ч. 1 ст. 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч. 2 ст. 114 ГПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 166 ГПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Суд зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 встановлено позивачу строк - п`ять днів з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив із урахуванням вимог статей 166, 251 ГПК України.

Як вказує позивач та перевірено судом, 05.09.2023 позивачем отримано відзив на позовну заяву.

Отже, встановлений судом в ухвалі від 09.08.2023 строк для подання відповіді на відзив позивачем тривав до 11.09.2023 (включно), з урахуванням вихідних днів.

Приписами ч. 1 ст. 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Позивачем відповідь на відзив направлено до суду 29.09.2023, що вбачається зі штампу відділення поштового зв`язку, проставленому на конверті, у якому до суду надійшла відповідь на відзив, тобто із пропуском встановленого судом строку для вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Так, пропуск процесуального строку на подання відповіді на відзив позивач обґрунтовує необхідністю звернення із адвокатськими запитами до Служби автомобільних доріг у Черкаській області та Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Черкаській області» та, у зв`язку із неотриманням відповідей на такі запити, звернення до судового експерта задля отримання висновку за результатами проведення судової автотехнічної експертизи, з метою спростування викладених у відзиві на позовну заяву обставин. У зв`язку з викладеним, позивачем заявлено також і про поновлення пропущеного строку на подання до суду доказів.

Частиною 2 ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно ч. 3 ст. 252 ГПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, оскільки провадження у даній справі відкрито 09.08.2023, а відтак, з урахуванням вищевказаних положень ГПК України, розгляд справи по суті розпочався 11.09.2023 (з урахуванням вихідних днів).

Із наведеного вбачається, що звернення позивача до суду із відповіддю на відзив відбулося після початку розгляду даної справи по суті, що позбавляє відповідача його права, визначеного у ст. 166 ГПК України на завчасне отримання відповіді на відзив та можливості скористатись правом на подання до суду заперечень на відповідь на відзив до початку розгляду справи по суті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частин 2, 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд зазначає, що у позивача було достатньо часу для отримання та подання відповідних доказів до суду, з огляду на те, що збирання доказів у господарських справах є саме обов`язком сторін спору. При цьому, своїм правом на звернення до суду із повідомленням про неможливість подання відповідного доказу у встановлений законом строк з об`єктивних причин та клопотанням про надання додаткового строку для подання такого доказу позивач не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У зв`язку з наведеним, заява позивача про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відповіді на відзив та долучення до матеріалів справи доказів задоволенню не підлягає, а подана відповідь на відзив із долученими до неї доказами залишається судом без розгляду.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.11.2021 між Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 202.21.2648223 (надалі - Договір), застрахованим транспортним засобом за яким значиться легковий автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado 150», д.р.н. НОМЕР_1 , 2021 року випуску.

Як стверджується сторонами, 30.08.2022 на автодорозі Черкаси-Свидівок сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Вказані обставини підтверджуються Електронним європротоколом №79А95F36356B від 30.08.2022.

Відповідно до рахунку-фактури № від 05.09.2022 та акту виконаних робіт № від 16.09.2022 ТОВ «Автосаміт ЛТД» вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», д.р.н. НОМЕР_1 склала 45 656,39 грн.

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування 15.09.2022 страховиком складено страховий акт № 3.22.03689-1, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 42 295,78 грн, визначеної на підставі Аварійного сертифікату від 14.09.2022.

На виконання умов Договору позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 42 295,78 грн на рахунок ТОВ «Автосаміт ЛТД», що підтверджується платіжним дорученням № від 15.09.2022.

Відповідно до наявних у справі відомостей, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 на момент настання страхової події була застрахована у відповідача на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР/2659911 (ліміт за шкоду по майну - 130 000,00 грн; франшиза - 2600,00 грн).

Позивач з метою отримання страхового відшкодування в порядку суброгації звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування № 3.22.03689 від 31.10.2022 у розмірі 42 295,78 грн, у відповідь на яку відповідачем було сплачено на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 18 547,89 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідачем не у повному обсязі було сплачено позивачу суму страхового відшкодування, як і не надано обґрунтувань щодо такої часткової сплати, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача у судовому порядку залишку несплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 22 147,89 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказав про наявність обопільної вини обох водії у вчиненні ДТП, що відбулася 30.08.2022. Так, за доводами відповідача, у даному випадку спірна ДТП не відповідає обраній її учасниками схемі ДТП, а відповідає схемі 2.7. Типових схем дорожньо-транспортних пригод (додаток) до Інструкції щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим відповідачем у відповідності до п. 36.3. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 18 547,89 грн ((42 295,78 грн заявленої суми страхового відшкодування/2)-2600,00 грн франшиза).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілій (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Отже, суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування і правовою підставою її застосування є ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, виходячи з наведених норм чинного законодавства, відшкодувати спричинений у ДТП збиток (компенсувати сплачене страхове відшкодування позивачу) має саме винна особа (особа, відповідальна за збиток).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.

На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», Моторним (транспортним) страховим бюро України встановлено відповідний зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та за погодженням з Державною автомобільною інспекцією Міністерства внутрішніх справ України затверджено протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 № 274/2011 «Інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду» (надалі - Інструкція).

Відповідно до зазначеної Інструкції, у Європротоколі зазначаються фактична дата, час та місце настання дорожньо-транспортної пригоди, інформація про страхувальника згідно з даними полісу та інше. Виправлення у повідомленні категорично забороняються та замість зіпсованого бланку заповнюється інший.

Європротокол - це спеціальний бланк повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, який заповнюється водіями-учасниками ДТП на місці аварії, потім надається страховику та стає підставою для виплати страхового відшкодування потерпілим. Європротокол може заповнюватися як в паперовому вигляді на спеціальному бланку, так і в електронній формі з використанням системи «Електронний Європротокол».

Суд констатує, що згідно п. 33.2. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» складення Європротоколу можливе при умовах, коли:

- відсутні травмовані (загиблі) люди,

- водії-учасники ДТП мають поліси автоцивільної відповідальності,

- наявна згода водіїв транспортних засобів - учасників ДТП щодо її обставин,

- у водіїв відсутні ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів.

Як встановлено судом, за фактом настання ДТП 30.08.2022 учасники події скористались своїм правом на складення повідомлення про ДТП (Електронний європротокол), що містить дані про дату, час і місце події, інформацію про транспортні засоби, страхові компанії, поліси, обставини ДТП, а також обрано схему ДТП. При цьому, відсутні будь-які відмітки про наявність з боку водіїв зауважень стосовно відомостей, які зазначені у даному європротоколі.

Так, позивач вважає, що винною у ДТП особою є водій транспортного засобу «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 та зазначає, що така вина встановлена Європротоколом від 30.08.2022.

В той же час, відповідач не погоджується із даними твердженнями позивача та вказує на наявність обопільної вини водіїв у ДТП, яка сталася 30.08.2022, у зв`язку з чим відповідачем було виплачено на користь позивача половину заявленої останнім суми страхового відшкодування з відрахуванням франшизи за полісом, а саме: 18 547,89 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що зі змісту наявного в матеріалах справи Електронного європротоколу від 30.08.2022 не вбачається відомостей, що водій автомобіля «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 визнав свою вину у скоєнні ДТП, а також не зазначено, що саме водієм вказаного автомобіля було порушено вимоги Правил дорожнього руху. Зі вказаного Електронного європротоколу взагалі не вбачається за можливе встановити особу, із вини якої сталася ДТП.

Як вбачається із повідомлення про подію від 30.08.2022 № 22.35620, поданого водієм транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado 150», д.р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 до ТДВ «Експрес Страхування», останнім вказано, зокрема, таке: «водій автомобіля «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 виїхав на зустрічну смугу задля об`їзду перешкоди (ями) з його боку, і скоїв зіткнення». У вказаному повідомленні страхувальником зображено схематично місце події.

Натомість, у долученому відповідачем до матеріалів справи повідомленні № 72172 про настання події, поданого водієм автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», д.р.н. НОМЕР_1 до страхової компанії - ПрАТ «Євроінс Україна», наявні такі пояснення останнього: «так як дана проїзна частина дороги завузька для проїзду двох транспортних засобів та не маючи ніяких дорожніх розміток та знаків відбулася дорожньо-транспортна пригода». При цьому, страхувальником відповідача у вказаному повідомленні було зображено схему ДТП, яка відрізняється від тієї, що зображена у поданому страхувальником позивача повідомленні про подію.

Суд зазначає, що вказані пояснення учасників ДТП не є такими, що узгоджуються із обраною ними схемою ДТП, яка є додатком до Електронного європротоколу.

Отже, із наведених вище обставин вбачається відсутність в учасників спірної ДТП згоди щодо обставин її скоєння, як це передбачено ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів».

Відтак, за висновком суду, позивачем не надано належних, допустимих та вірогідних доказів вини водія «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 у вчиненні ДТП, а тому не обґрунтовано наявності підстав для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 22 147,89 грн.

Водночас, суд зазначає, що до компетенції господарського суду не входить вирішення питань про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення, зокрема вини цієї особи у скоєнні ДТП, оскільки згідно зі ст. 221 КпАП України уповноваженим судом на вирішення вказаних питань (відповідних справ) є суд цивільної юрисдикції.

Враховуючи зазначене, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про невірне обрання учасниками ДТП схеми події та наявності обопільної вини водіїв транспортних засобів «Volkswagen Amarok», д.р.н. НОМЕР_2 та «Toyota Land Cruiser Prado 150», д.р.н. НОМЕР_1 у скоєнні пригоди.

Згідно зі статтями 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплату судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 23.10.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко