РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2023Справа № 922/439/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури (27100, Кіровоградська обл., м. Новоукраїнка, вул. Гагаріна, 7; ) в інтересах держави, в особі:

1. Східного офісу Державної аудиторської служби (49600, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, 22, корп. 2; ) в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області (25006, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Архітектора Паученка, 64/53; )

2. Новомиргородської міської ради (26001, Кіровоградська обл., Новоукраїнський р-н, м. Новоукраїнка, вул. Соборності, 227/7; )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" (04119, м. Київ, вул. Зоологічна, 4-А оф. 139; )

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення грошових коштів у розмірі 25 405,42 грн.

Представники учасників справи:

Від прокуратури: Кузьміна К.Г.

Від позивача-1: не з`явився;

Від позивача-2: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: 1) Східного офісу Державної аудиторської служби, в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області, 2) Новомиргородської міської ради звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД", у якій просить:

- визнати недійсною додаткову угоду №2 від 25.02.2021 до договору №327/21 від 28.01.2021 на постачання природного газу, укладеного між Новомиргородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД";

- визнати недійсною додаткову угоду №3 від 07.04.2021 до договору №327/21 від 28.01.2021 на постачання природного газу, укладеного між Новомиргородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД";

- визнати недійсною додаткову угоду №4 від 22.04.2021 до договору №327/21 від 28.01.2021 на постачання природного газу, укладеного між Новомиргородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД";

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" на користь бюджету грошові кошти у розмірі 25 405,42 грн.;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" на користь Кіровоградської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 10 736,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.02.2023 справу №922/439/23 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва, оскільки місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" - вул. Зоологічна, 4-А, оф. 139, м. Київ, 04119.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.03.2023 матеріали справи №922/439/23 передані на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2023 позовну заяву залишено без руху.

24.04.2023 засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.05.2023.

Вказана ухвала суду про відкриття провадження у справі була направлена, у тому числі, на адресу місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" - вул. Зоологічна, 4-А, оф. 139, м. Київ, 04119, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, дана кореспонденція 24.05.2023 оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта» була повернута до Господарського суду міста Києва з відміткою причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з ч. 3 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За приписами ч. 5 ст. 176 ГПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 242 ГПК України визначено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до приписів абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України " Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Положеннями ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" унормовано, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що ризик неотримання поштової кореспонденції за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, несе сам відповідач, тоді як направлення судом ухвали про відкриття провадження у справі рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, вказану в ЄДРЮО, та її повернення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» є достатнім для того, щоб вважати таке повідомлення належним.

18.05.2023 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшов лист-повідомлення.

Представники прокуратури, позивача-1, позивача-2, відповідача 22.05.2023 у підготовче засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час були повідомлені належним чином.

Судом у підготовчому засіданні 22.05.2023 без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 26.06.2023.

26.06.2023 в підготовче засідання не з`явились представники позивача-1,-2 та відповідача, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час були повідомлені належним чином.

Судом у підготовчому засіданні 26.06.2023 без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12.07.2023.

29.05.2023 через відділ діловодства суду від позивача-1 надійшли заява про підтримання позовних вимог у повному обсязі та клопотання про розгляд справи без участі його представника.

12.07.2023 у підготовче засідання представники позивача-1,-2 та відповідача не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час були повідомлені належним чином.

Судом у підготовчому засіданні 12.07.2023 без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 14.08.2023.

14.08.2023 в підготовче засідання представники позивача-1,-2 та відповідача не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/439/23 до судового розгляду по суті на 06.09.2023.

У судове засідання 06.09.2023 представники позивачів та відповідача не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 06.09.2023 оголошувалася перерва до 02.10.2023.

У судове засідання 02.10.2023 представники позивачів та відповідача не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності представників позивачів та відповідача.

За приписами ст. 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих прокурором.

У судовому засіданні 02.10.2023 відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Новомиргородською міською радою проводилась процедура закупівлі (відкриті торги) за предметом - газове паливо (природний газ) з терміном постачання до 31.12.2021, очікуваною вартістю 1 324 180,00 грн, в обсязі 182 000 куб.м.

Переможцем відкритих торгів визначено ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" з пропозицією закупівлі 1 081 080,00 грн, тобто 5 940,00 грн за 1000 куб.м.

28.01.2021 між ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД", як переможцем торгів (постачальником), та Новомиргородською міською радою, як замовником закупівлі (споживачем), було укладено Договір № 327/21 постачання природного газу.

Згідно з п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується передати у власність (поставити) споживачу у 2021 році код ЄЗС ДК 021:2015 (CPV) - 09120000-6 - газове паливо (природний газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені даним Договором.

Річний плановий об`єм поставки газу за договором становить 182 000 куб.м, у тому числі за місяцями (місячний обсяг): лютий, березень - по 30 000 куб.м, квітень - 20 000 куб.м, травень - 12 000 куб.м, червень - 2000 куб.м, липень - 3000 куб.м, серпень - 2000 куб.м, вересень - 2000 куб.м, жовтень - 21 000 куб.м, листопад - 30 000 куб.м, грудень - 30 000 куб.м (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна природного газу на момент підписання даного Договору становить 5 940,00 грн з ПДВ за 1000 куб.м, у т.ч. ПДВ - 990,00 грн, у т.ч. вартість замовлення (бронювання) потужності (тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішніх точок входу і точок виходу з газотранспортної системи на дату підписання Договору за 1000 куб.м становить 163,90 грн з ПДВ, у т.ч. ПДВ - 27,32 грн, що відповідає затвердженому тарифу Регулятором за постановою НКРЕКП від 24.12.2009 №3013 «Про встановлення тарифів для ТОВ «ОПЕРАТОР ГТС УКРАЇНИ» за послуги транспортування природного газу для точок входу і точок виходу на регуляторний період 2020 - 2024 роки» та вартість позитивного/негативного небалансів (які можуть виникати відповідно до вимог Кодексу ГТС).

Загальна сума Договору становить 1 081 080,00 грн, у т.ч. ПДВ - 180 180,00 грн (п. 3.2 Договору).

Зміна ціни природного газу та/або ціни Договору допускається лише за згодою сторін у порядку, визначеному цим Договором і лише у випадках, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі». Одностороння зміна ціни природного газу постачальником та/або відмова від постачання природного газу за ціною, визначеною у п. 3.2 Договору, не допускається та вважається порушенням умов цього Договору (п. 3.3 Договору).

У п. 11.1 Договору сторони погодили, що останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання. Строк постачання природного газу з 01.02.2021 до 31.12.2021.

Усі зміни та доповнення до Договору оформлюються письмово, підписуються уповноваженими представниками сторін, скріплюються їх печатками (за наявності) та є невід`ємною частиною Договору (п. 11.4 Договору).

Зміна умов Договору оформляється шляхом вчинення відповідного письмового правочину, який підписується уповноваженими представниками обох сторін, та є невід`ємною частиною цього Договору. Зазначений правочин вчиняється у вигляді відповідної додаткової угоди (крім повідомлень про зміну реквізитів), яка набирає чинності з моменту її укладання, якщо сторони не погодять інший термін (строк) набрання чинності у самій додатковій угоді (п. 12.1.2 Договору).

У силу п. 12.3 Договору істотні умови останнього не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону учасника та не повинні змінюватися після підписання цього Договору до повного виконання зобов`язань сторонами, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», зокрема: збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договору про закупівлю, - не частіше ніж 1 раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального. Газу та електричної енергії (пп. 12.3.2 Договору).

До цього Договору сторони уклали ряд додаткових угод, зокрема:

додаткову угоду № 2 від 25.02.2021 - ціну за 1000 куб.м газу збільшено до 6 427,50 грн (з ПДВ), річний плановий обсяг постачання природного газу зменшено до 168,42357 тис. куб.м;

додаткову угоду № 3 від 07.04.2021 - ціну за 1000 куб.м газу збільшено до 6 991,00 грн (з ПДВ), річний плановий обсяг постачання природного газу зменшено до 157 460,017 куб.м;

додаткову угоду № 4 від 22.04.2021 - ціну за 1000 куб.м газу збільшено до 7 605,00 грн (з ПДВ), річний плановий обсяг постачання природного газу зменшено до 148 786,341 куб.м;

додатковою угодою № 5 від 09.06.2021 зменшено загальну вартість Договору до 295 378,42 грн та плановий обсяг постачання газу до 45 450,00 куб.м. Одночасно цією додатковою угодою сторони дійшли згоди розірвати Договір № 327/21 постачання природного газу від 28.01.2021.

У листах з пропозиціями про збільшення ціни на газ від 24.02.2021 вих. № 159/21, 01.04.2021 вих. № 1895/21, 13.04.2021 вих. № 2645/21 відповідач щоразу посилався на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та цінові довідки Харківської ТПП від 12.02.2021 № 324/21, від 01.04.2021 № 759/21, від 13.04.2021 № 847-1/21.

Судом встановлено, що сторонами договору були складені та підписані акти передачі-приймання природного газу, а саме: № 1675 від 22.03.2021 на суму 81 919,28 грн, № 2430 від 31.03.2021 на суму 156 613,12 грн, № 3280 від 19.05.2021 на суму 56 846,02 грн.

Таким чином, вказаними актами передачі-приймання підтверджується поставка відповідачем на виконання умов договору протягом лютого - квітня 2021 року природного газу в загальному обсязі 45 450,00 куб.м на загальну суму 295 378,42 грн.

Наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями підтверджується сплата споживачем постачальнику грошових коштів в сумі 295 378,42 грн.

Спір у справі, що розглядається, виник у зв`язку з недійсністю, на думку прокурора, додаткових угод №№2, 3, 4 до договору № 327/21 постачання природного газу від 28.01.2021, оскільки під час укладання цих угод ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" не надано належних доказів наявності коливання ціни на природний газ, а отже, ці угоди не відповідають приписам ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Крім того, прокурор зазначає, що вартість фактично отриманого газу в обсязі 45 450,00 куб.м за цінами згідно оспорюваних додаткових угод до договору становила 295 378,42 грн, у той час як за первісно погодженою сторонами ціною у договорі (5 940,00 грн/1000куб.м) такий обсяг газу коштує 269 973,00 грн, тому різниця у сумі 25 405,42 грн підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 670 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Щодо звернення прокурора з позовом

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4 ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру").

Звертаючись до господарського суду з позовом та обґрунтовуючи, у чому полягає порушення інтересів держави, прокурор зазначив, що у силу ст. 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України одним із основних принципів, на яких грунтується бюджетна система України, є принцип ефективності та результативності, котрий означає, що при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Одним із принципів здійснення публічних закупівель, закріплених ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі», є принцип максимальної економії та ефективності закупівель.

За твердженням прокурора, укладення оспорюваних додаткових угод до договору постачання призвело до порушення вимог та принципів законодавства України у сфері публічних закупівель та функціонування бюджетної системи, а також мало своїм наслідок необґрунтоване, неефективне, нераціональне та надмірне витрачання коштів місцевого бюджету, формування доходної частини якого здійснюється за фінансової підтримки та участі держави.

Крім того, на переконання прокурора, неухильне дотримання приписів законодавства у сфері публічних закупівель становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.

З урахуванням того, що закупівля природного газу здійснена за рахунок коштів місцевого бюджету, розпорядником яких є Новомиргородська міська рада, у тому числі при здійсненні процедури публічних закупівель, а тому Рада, за твердженням прокурора, у данному випадку у розумінні Закону України «Про прокуратуру» є органом, уповноваженим на виконання функцій захисту інтересів держави.

Підстава реалізації прокурором представницьких функцій визначена останнім як усвідомлена пасивна поведінка Ради, яка є розпорядником бюджетних коштів і має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів держави у сфері розпорядження бюджетними коштами. Так, прокурором зазначено, що з природу допущеного порушення законодавства у сфері публічних закупівель ним велося листування з Радою. Утім, згідно відповіді, наданої Новомиргородською міською радою, останньою лише було повідомлено про відсутність достатнього досвіду у формуванні та поданні до суду відповідних документів, спрямованих на усунення допущеного порушення законодавства у сфері публічних закупівель.

Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, який визначає виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 названого Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення останніх. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність інтересів держави порушенням законності у сфері публічних закупівель та функціонування бюджетної системи України.

У постанові від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі, як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.

Метою Закону України "Про публічні закупівлі" є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. До основних принципів публічних закупівель віднесено, зокрема, їх максимальну економію та ефективність.

Так, місцеве самоврядування є способом реалізації народом належної йому влади, яка діє на принципах (засадах) державної підтримки та гарантування державою місцевого самоврядування (ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

У преамбулі Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що цей Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальної громади та об`єднаних територіальних громад.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, зокрема, що до повноважень міської ради належить питання стосовно розгляду прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, затвердження звіту про виконання бюджету.

Згідно зі ст. 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком.

Враховуючи, що Рада, як орган місцевого самоврядування, наділена повноваженнями розпоряджатися бюджетними коштами, у тому числі при здійсненні процедури закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів, остання також є компетентним органом, уповноваженим на виконання функцій захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція щодо правомірності подання прокурором позову в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування викладена Верховним Судом у постановах від 31.08.2021 у справі №926/1392/20, від 05.08.2021 у справі № 911/1236/20, від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18.

Водночас суд зауважує, що п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Суд зауважує, що перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, у той час як прокурор набуває право на представництво тільки якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

При цьому нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Вирішуючи питання можливості здійснення прокурором захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а також надаючи оцінку доводам щодо наявності у прокурора правових підстав для звернення із цим позовом та визначення ним у якості позивача саме Новомиргородську міську раду, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Листами від 17.06.2022 № 12.53-63-2166вих-22, 02.11.2022 № 12ю53-63-4449вих-22 прокурор повідомляв Новомиргородську міську раду про допущене порушення приписів п. 2 ч. 5 с. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладення оспорюваних наразі додаткових угод до договору постачання природного газу, одночасно зазначаючи, що у разі незвернення Ради до суду з позовом про визнання названих додаткових угод недійсними прокурор має підстави зробити це самостійно.

У відповідь Рада повідомила (№ 02-22/467/1 від 23.11.2022), що не має достатньо досвіду у формуванні та поданні до суду таких документів, а тому просить посприяти органи прокурату у зверненні до суду з відповідним позовом.

З огляду на те, що Радою не було вчинено належних дій щодо захисту порушених інтересів держави у сфері розпорядження бюджетними коштами у січні 2023 року прокурор направив повідомлення Раді в порядку ст. 23 Закону "Про прокуратуру" про ініціювання прокуратурою в інтересах Новомиргородської міської ради судового розгляду справи щодо оскарження додаткових угод № 2 - 4 до договору постачання.

Виходячи з встановленого, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Новомиргородської міської ради.

Стосовно пред`явлення позову в інтересах Східного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 7-1 Закону України "Про публічні закупівлі" моніторинг закупівель проводить центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його органи на місцях.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.

За змістом п.п. 1, 7, 8, 10 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей; пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Як зазначено в Положенні про Державну аудиторську службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення моніторингу закупівель, перевірки державних закупівель. Зокрема, згідно п. 4 даного Положення здійснює контроль за: цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів; досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів; дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів; дотриманням законодавства про державні закупівлі; усуненням виявлених недоліків і порушень.

Крім того, вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби" №266 від 06.04.2016 затверджено перелік міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби України. Відповідно до п. 1 вказаної постанови міжрегіональні територіальні органи Держаудитслужби за переліком згідно додатку 1 утворюються як юридичні особи публічного права, у тому числі й Східний офіс Державної аудиторської служби України.

Відповідно до Положення про Східний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23, Східний офіс Держаудитслужби (далі - Офіс) підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом.

У складі Офісу утворюються як структурні підрозділи управління в Донецькій, Запорізькій, Кіровоградській областях (далі - управління).

Управління здійснюють свої повноваження на території адміністративно-територіальної одиниці за їх місцезнаходженням відповідно.

Офіс здійснює свої повноваження як безпосередньо, так і через управління.

Таким чином, Східний офіс Державної аудиторської служби України в особі управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах на території Кіровоградської області.

Листом № 12.53-63-2892вих-22 від 02.08.2022 прокуратурою було повідомлено Східний офіс Дераудитслужби України та управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області про виявлені порушення при укладанні додаткових угод до договору на постачання природного газу та заявлено вимогу про проведення заходів державного фінансового контролю щодо законності укладання оспорюваних наразі додаткових угод або інформування про причини неможливості їх проведення.

У відповідь Управління листом повідомило прокуратуру про направлення запиту на адресу замовника стосовно надання пояснень щодо фактів, зазначених прокуратурою, та їх документального підтвердження (а. с. 123).

У подальшому Управління листом повідомило прокуратуру про підтвердження виявлених порушень за результатами аналізу інформації, наданої замовником, і оприлюдненої в інформаційно-телекомунікаційній системі PROZORRO, утім, лише констатувало, що виявлене буде враховане під час проведення наступного заходу фінансового контролю у замовника, позаяк планом роботи Управління на IV квартал 2022 року проведення відповідних заходів у замовника не передбачено. З огляду на зазначене Управління вказало, що наразі не має підстав для оскарження додаткових угод до договору на постачання природного газу та стягнення надмірно сплачених коштів (а. с. 124 - 126).

Надаючи оцінку змісту наведеного вище листування, суд погоджується з доводами прокурора про те, що останній свідчить фактично про самоусунення позивача-1 від захисту інтересів державі у даній конкретній справі.

Листом № 53/03-149-вих-22 від 09.01.2023 прокурором в порядку ст. 23 Закону "Про прокуратуру" було повідомлено Східний офіс Держудитслужби та управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області про ініціювання пред`явлення позову до суду в інтересах держави в особі органів, уповноважених на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.

Виходячи з встановленого, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Східного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області.

Щодо вимоги про визнання недійсними додаткових угод №№2-4 до договору № 327/21 постачання природного газу від 28.01.2021

Частиною першою статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 185 Господарського кодексу України до укладення господарських договорів на біржах, оптових ярмарках, публічних торгах застосовуються загальні правила укладення договорів на основі вільного волевиявлення, з урахуванням нормативно-правових актів, якими регулюється діяльність відповідних бірж, ярмарків та публічних торгів.

За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічна норма вміщена до статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частинами 4, 5 статті 656 Цивільного кодексу України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

У абзаці другому частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, договір №327/21 постачання природного газу від 28.01.2021 року був укладений між ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" (постачальник) та Новомиргородською міською радою (споживач) в порядку процедури публічних закупівель у формі відкритих торгів.

Отже, спірні правовідносини сторін підпадають під правове регулювання Закону України «Про публічні закупівлі», котрий визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Відповідно до преамбули Закону України «Про публічні закупівлі» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору) метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього Закону закупівлі здійснюються за такими принципами: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.

Частиною 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» унормовано, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

У силу частини 3 наведеної норми забороняється укладення договорів про закупівлю, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.

За приписами ч. 4 ст. 41 названого Закону умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (у відповідній редакції) закріплено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Отже, Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до Новомиргородської міської ради з листами-пропозиціями від 24.02.2021 вих. № 159/21, 01.04.2021 вих. № 1895/21, 13.04.2021 вих. № 2645/21 щодо внесення змін до договору в частині збільшення ціни природного газу шляхом укладення додаткових угод, Товариство щоразу посилалося на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та надавало цінові довідки Харківської ТПП від 12.02.2021 № 324/21, від 01.04.2021 № 759/21, від 13.04.2021 № 847-1/21.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У силу ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Разом з тим, чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами - при укладенні договору (відповідно до тендерної документації). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 922/2030/20.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи цінові довідки Харківської ТПП від 12.02.2021 № 324/21, від 01.04.2021 № 759/21, від 13.04.2021 № 847-1/21, суд виходить з такого.

Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни природного газу на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

Аналогічний підхід застосовується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 18.03.2021 у справі №924/1240/18.

Отже, суд виходить з того, що у разі першого внесення змін до договору постачальник повинен документально підтвердити споживачеві факт коливання (у даному випадку - збільшення) ціни на ринку відповідного товару порівняно з ринковою вартістю цього ж товару на момент укладання договору.

Разом з тим, звертаючись до споживача вперше - 24.02.2021, з пропозицією про внесення змін до договору в частині збільшення ціни за одиницю товару, на підтвердження факту коливання ціни на ринку природного газу відповідачем було надано цінову довідку Харківської ТПП від 12.02.2021 № 324/21, у якій за основу порівняння до ресурсу лютого 2021 - станом на 11.02.2021, взято ресурс січня 2021 - станом на 04.01.2021, у той час як Договір постачання природного газу був укладений лише 28.01.2021.

Натомість, доказів, які б підтверджували факт коливання ціни на ринку природного газу станом на дату укладення додаткової угоди № 2 у порівнянні з ціною станом після 28.01.2021 - дати укладення Договору постачання, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Наведена обставина дозволяє стверджувати, що додаткова угода № 2 до договору № 327/21 постачання природного газу була укладена сторонами за відсутності належних доказів наявності коливання (збільшення) ціни на природний газ, а отже, є такою, що суперечить приписам ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Як наслідок, суперечить приписам наведеної норми і кожна з наступних додаткових угод до договору, наразі оскаржуваних прокурором, адже без урахування фіксованої ціни попередньої угоди ціна наступної угоди перевищить 10-відотковий поріг допустимого збільшення ціни за одиницю товару у порівнянні з ціною основного договору.

Крім цього, суд звертає увагу, що зі змісту цінових довідок Харківської ТПП від 01.04.2021 № 759/21, від 13.04.2021 № 847-1/21 вбачається, що в останніх наведена вартість природного газу на європейських хабах до кордону України, тобто уже на зовнішньому, а не на внутрішньому ринку газу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що цінові довідки, надані Товариством, не підтверджують обставини стосовно коливання ціни на природний газ впродовж періоду з 24.02.2021 (перше звернення до Ради з пропозицією змінити ціну товару) до 22.04.2021 (підписання останньої Додаткової угоди до Договору щодо збільшення ціни товару).

До того ж, суд звертає увагу, що на постачальника покладається обов`язок не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим, тобто його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції.

Однак, вказані вимоги відповідачем при укладенні Додаткових угод до Договору постачання дотримані не були.

Розглядаючи даний спір, суд також враховує, що відповідно до поданої ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" тендерної пропозиції, ціна на 1000 м.куб. газу склала 5 940,00 грн з ПДВ з обсягом поставки 182 000 куб.м. Саме на цих умовах і було обрано ТОВ "СЕРВІС ГРУПП ЛТД" переможцем відкритих торгів та підписано договір постачання від 28.01.2021.

Судом встановлено, що станом на момент підписання договору сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціна та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог ч. 3 ст.180 ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі".

Статтею 526 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору.

Частиною 1 ст. 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 651 ЦК України допускає зміну договору лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України "Про публічні закупівлі" виключень з цього правила не містить.

Водночас ст. 13 ЦК України закріплено, що кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам.

Суд зауважує, що будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.

У свою чергу будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки.

У справі, що розглядається, Рада, яка мала беззаперечне право на отримання газу по ціні, визначеній в укладеному сторонами договорі, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо пропозиції Товариства з періодичністю 25.02.2021, 07.04.2021, 22.04.2021 підписує додаткові угоди про збільшення ціни на газ, унаслідок чого за 3 місяці вартість газу зросла із 5 940,00 грн (з ПДВ) за 1000 м куб. газу до 7 605,00 грн (з ПДВ) за 1000 куб. м газу.

При цьому і Рада, і Товариством сприймали закріплене п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» право як достатню для обох сторін підставу для збільшення ціни товару.

Але такий висновок є помилковим, адже у розумінні наведеної норми реалізація права на внесення змін до договору про закупівлю в частині збільшення ціни за одиницю товару обумовлена наявністю коливання ціни такого товару на ринку, яке повинно бути обґрунтоване і документально підтверджене.

Верховним Судом уже не раз зазначалося, що укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було досягнуто під час підписання договору, тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом України «Про публічні закупівлі».

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як уже було зауважено, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторонам надано право змінювати ціну договору за умови документального підтвердження наявності коливання ціни товар, що є предметом договору, на ринку.

Таким чином, недотримання вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» при укладенні додаткових угод до договору є підставою для визнання таких угод недійсними.

Оскільки Товариство, направляючи листи-пропозиції щодо внесення змін до договору № 327/21 постачання природного газу від 28.01.2021, не довело наявності коливання (збільшення) ціни на ринку газу відносно ринкової вартості останнього на момент укладення договору постачання, суд дійшов висновку, що у сторін не було підстав для збільшення ціни договору у порядку п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». А тому усі зміни, внесені додатковими угодами № 2, 3, 4 від 25.02.2021, 07.04.2021, 22.04.2021, відповідно, суперечать статтям 5, 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що має наслідком визнання вказаних угод недійсними у порядку статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги про повернення сплачених за додатковими угодами коштів

Як встановлено судом з наявних матеріалів справи, за період лютого - квітня 2021 року відповідач поставив позивачу-2 природний газ загальним обсягом 45 450,00 куб.м.

Вартість отриманого обсягу газу за цінами згідно оспорюваних додаткових угод до договору становила 295 378,42 грн та була повністю оплачена позивачем-2.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна за 1000,0 куб.м газу становить 5 940,00 грн з ПДВ.

Отже, позивач-2 повинен був сплатити за поставлений природний газ загальним обсягом 45 450,00 куб.м кошти у розмірі 269 973,00 грн, тому розмір надмірно сплачених коштів складає 25 405,42 грн.

За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із пунктом першим частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однієї із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинення або була відсутня взагалі.

Вказаний правовий висновок міститься у поставах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14 та у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 918/101/18.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, внаслідок неправомірного збільшення ціни на газ шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата відповідачу коштів у розмірі 25 405,42 грн.

Враховуючи визнання додаткових угод № 2, 3, 4 від 25.02.2021, 07.04.2021, 22.04.2021, відповідно, недійсними, суд дійшов висновку про наявність підстав, визначених ст. 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів у розмірі 25 405,42 грн.

При цьому суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наведено висновок, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, визначення прокурором ст. 670 ЦК України, як правової підстави вимоги про стягнення спірної суми грошових коштів, не перешкоджає суду, керуючись принципом «jura novit curia» («суд знає закони»), самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин, застосувавши до них норми статей 216, 1212 ЦК України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною додаткову угоду за № 2 від 25.02.2021 до договору № 327/21 від 28.01.2021 на постачання природного газу, укладеного між Новомиргородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС ГРУПП ЛТД».

3. Визнати недійсною додаткову угоду за №3 від 07.04.2021 до договору № 327/21 від 28.01.2021 на постачання природного газу, укладеного між Новомиргородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС ГРУПП ЛТД».

4. Визнати недійсною додаткову угоду за № 4 від 22.04.2021 до договору № 327/21 від 28.01.2021 на постачання природного газу, укладеного між Новомиргородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС ГРУПП ЛТД».

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС ГРУПП ЛТД» на користь бюджету грошові кошти у розмірі 25 405,42 грн, отримувач - Новомиргородська міська рада.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС ГРУПП ЛТД» на користь Кіровоградської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 10 736,00 грн.

7. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.10.2023.

Суддя М.Є. Літвінова