ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23 жовтня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/693/23

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

розглянув заяву б/н від 06.10.2023 (вх. № 755 від 16.10.2023) Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до боржника Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

про видачу судового наказу

Встановив:

11.10.2023 (згідно з поштовою квитанцією) Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Тернопільської області із заявою б/н від 06.10.2023 (вх. № 755 від 16.10.2023) про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 88 000, 00 грн.

Заява обґрунтована укладеним між заявником та ФОП ОСОБА_2 . Договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №323-006295 від 10.08.2023 на суму 100 000, 00 грн; помилковим перерахуванням заявником на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошових коштів за оплату послуг згідно вказаного Договору в сумі 188 000,00 грн та не поверненням останнім безпідставно набутих коштів в сумі 88 000, 00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Порядок та форма звернення до суду з заявою про видачу судового наказу до господарського суду визначені ГПК України, зокрема, розділом II "Наказне провадження".

Відповідно до ч. 1-3 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Згідно ч. 1, 2 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Окрім того, з аналізу приписів ст. 12, 148 ГПК України вбачається, що судовий наказ може бути виданий лише за вимогами про стягнення грошових коштів, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Тобто, заявлені у заяві про видачу судового наказу вимоги повинні відповідати презумпції безспірності вимог заявника.

Наявність спору вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити на підставі аналізу поданих документів.

П. 3, 4, ч. 3 ст. 150 ГПК України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 76-78 ГПК України належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 86 ГПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження, суд не розглядає обґрунтованість вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу

Наведена вище норма процесуального законодавства, на переконання суду, свідчить про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності порушення його права, в т. ч. щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником.

Тобто, для задоволення заяви про видачу судового наказу суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів, які підтверджують відсутність спору (безспірність вимог).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором транспортно-експедиційних послуг одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 930 ЦК України).

Ч. 1 ст. 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525, 526 ЦК України).

Зі змісту заяви ФОП ОСОБА_1 вбачається, що кошти, які він просить стягнути з боржника в порядку наказного провадження, є помилково перерахованими коштами за Договором-заявкою №323-006295 від 10.08.2023.

Так, зазначеним вище Договором - заявкою сторони погодили: дату завантаження 14.08.2023, пункт завантаження - вул. Луцька, 25, Нововолинськ; дату розвантаження - 25.08.2023, пункт розвантаження - 340-342 Agiou Andreou str. 3035 Limаssol Кіпр; найменування і тип вантажу - меблі; вартість перевезення 100 000, 00 грн; умову і форму оплати - б/г без ПДВ, 10 15 банківських днів після отримання та прийняття повного пакета оригіналів документів; ПІБ водія - ОСОБА_3 ; марку, номер автомобіля - IVECO НОМЕР_1 ; відповідальну особу за рейс - ОСОБА_1 .

Заявник зазначає, що 26.08.2023 на виконання умов договору згідно з платіжною інструкцією № 169 він перерахував на рахунок Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 188 00, 00 грн; призначення платежу оплата за транспортні послуги, згідно рахунку, без ПДВ.

Стверджує, що оскільки вартість послуг за Договором становить 100 000,00 грн, грошові кошти в сумі 88 000,00 грн перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_2 помилково. З метою повернення даних коштів ФОП ОСОБА_1 звертався до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 з листом № 01-28-08 від 28.08.2023, проте боржником безпідставно набутих коштів не повернуто.

Слід зазначити, що Договір - заявка про надання транспортно-експедиційних послуг №323-006295 від 10.08.2023 не передбачає обов`язку перевізника повернути попередню оплату чи переплачені експедитором кошти.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 903/357/21 від 25.08.2022 вказано, що набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України. При цьому Верховний Суд звернув увагу, що наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для висновку про віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами, оскільки сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором, зокрема переплата понад визначену в договорі суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі такого договору.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення кошти не є заборгованістю за договором. Стягнення заявленої до стягнення суми не є наслідком порушення грошових зобов`язань за укладеним правочином. В даному випадку мова йде про стягнення помилково/зайво перерахованих коштів. Правове регулювання даних відносин визначено ст. 1212-1213 ЦК України. Відповідно, заявлені вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 не відповідають нормам ст. 148 ГПК України та засадам наказного провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає приписам статті 148 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу. У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу. У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Ч. 2 ст. 154 ГПК України визначено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Таким чином, розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу щодо стягнення з боржника помилково перерахованих коштів в сумі 88 000, 00 грн на підставі п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. Водночас відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 ГПК України, зокрема, невідповідність вимогам ст. 148 ГПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (ст. 153 ГПК України).

На підставі наведеного, керуючись ст. 147, 148, 150, 152-153, 154, 232-235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 у видачі судового наказу за заявою б/н від 06.10.2023 (вх. № 755 від 16.10.2023).

2. Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання (23.10.2023) та підлягає оскарженню у порядку і строк, встановлені ст. 256, 257 ГПК України.

3. Копію ухвали направити: Фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя І.М. Гирила