ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Справа № 906/654/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Грязнов В.В. , суддя Розізнана І.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 (ухвалене суддею А.В. Шніт, повний текст складений 22.08.2023)

за позовом Фізичної особи-підприємця Марченка Вадима Вікторовича

до Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни

про стягнення 101 465,15 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 позов задоволений частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни на користь Фізичної особи - підприємця Марченка Вадима Вікторовича 95 078,36 грн основного боргу; 336,00 грн 3% річних; 1 431,22 грн судового збору; 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу; 40,00 грн поштових витрат.

Відмовлено в позові в частині вимог щодо стягнення 6 050,79 грн пені.

Вказане рішення мотивоване тим, що виходячи із приписів ст. 202, ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України та наявних у справі доказів, сторонами вчинені дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків. Надана позивачем міжнародна товарно-транспортна накладна (СМR) від 10.03.2023 є належним та допустимим доказом надання перевізником послуг міжнародного перевезення вантажу та укладення договору між сторонами, зміст якої, зокрема, відмітки про доставку вантажу та отримання його вантажоотримувачем на вказаній CMR, підтверджує виконання перевізником (ФОП Марченком В.В.) обов`язків з прийняття вантажу до перевезення та належної передачі вантажу вантажоотримувачу в обумовленому місці вивантаження. При цьому, вантажоодержувачем та вантажовідправником, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь-яких зауважень. Надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на їх спростування. Відповідачем не спростовано належними та достатніми доказами поставлені ним під сумнів договірні відносини з позивачем та факт виконання позивачем спірного перевезення згідно із заявкою про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 на замовлення відповідача, не надано доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у своїх запереченнях проти позову.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Оржиннік Олеся Анатоліївна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з позивача судові витрати понесені відповідачем у даній справі. Також скаржником подано попередній розрахунок судових витрат.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- Твердження позивача про те, що сторонами укладався договір перевезення вантажу є безпідставним, адже ФОП Оржиннік О. А. не укладала та не підписувала, надану по позовної заяви, заявку чи будь-які договори з позивачем. Звертає увагу на те, що підпис, який стоїть під реквізитами експедитора виконаний не Оржиннік О. А., тому для встановлення справжності підпису на документі, необхідно оглянути оригінал зазначеної заявки та призначити судову почеркознавчу експертизу. В даній справі було встановлено, що оригінал заявки взагалі не існує, а позивачем надано до суду копію документу, джерело походження якого неможливо було встановити, оскільки його отримання від відповідача також не встановлено належними та допустимими доказами, тому рішення Господарського суду Житомирської області постановлене на підставі недопустимих доказів (копії заявки від 08.03.2023, копії переписки невідомих осіб тощо) та підлягає скасуванню.

- Позивачем не надано допустимі докази наявності листування між сторонами, адже надані фото переписки не є електронним доказом та подані з порушенням вимог ГПК України, тому зазначені докази не можуть бути покладені в основу рішення суду. Під час дослідження доказів представником відповідача наголошувався факт недопустимості поданих позивачем доказів, зокрема: оригінал документу, який стверджує про наявність договірних відносин між сторонами, не існує взагалі, оскільки позивач не має його оригіналу та не може вказати особу, у якої він є; заявка містить ряд відмінностей в реквізитах відповідача та особи, яка нібито підписувала заявку; позивачем не надано електронні докази суду та відповідачу у належній формі, яка давала б можливість пересвідчитись у їх достовірності: надані фото невідомого комп`ютера навіть не дають можливості встановити джерело походження листа/електронну адресу тощо; суд першої інстанції помилково вважав належними та допустимими доказами укладення сторонами договору перевезення є наступні документи, складені Позивачем: CMR-накладна, інвойс (рахунок) №13 від 24.03.2023 та акт виконаних робіт №13 від 24.03.2023 на суму 2 600 дол. США, адже такі документи не підписані відповідачем та не можуть свідчити про наявність правовідносин; наданий позивачем оригінал CMR-накладної містить технічні "вдосконалення", тобто не є оригіналом, оскільки печатки перевізника містять сліди "накладання" на текст та стирають межі суміжних граф; така накладна подана без перекладу на українську мову.

- Відсутність факту укладання договору неможливо доводити будь-якими доказами, оскільки відсутність факту свідчить про відсутність доказів існування такого договору.

- У даній справі неналежний відповідач, оскільки позивач до позовної заяви додає CMR-накладну №009/040-R у нечіткій копії, з написами іноземною мовою, з явними ознаками підроблення написів на документі, у тому числі в частині зазначення реєстраційних номерів транспортних засобів, що не дає змогу ідентифікувати назви вантажовідправника, вантажоотримувача, експедитора, перевізника тощо, а також назви граф CMR, написів тощо.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 матеріали справи №906/654/23 витребувано з Господарського суду Житомирської області.

26.09.2023 до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/654/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2023 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23. Роз`яснено, що розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 відбуватиметься без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

12.10.2023 на адресу суду від Фізичної особи-підприємця Марченка Вадима Вікторовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а судове рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 - без змін.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали суду, зазначає наступне.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Тобто підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правовідносини, що виникли між сторонами шляхом подання на електронну пошту позивача заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023, прийняття її та виконання даного договору шляхом здійснення останнім міжнародного автомобільного перевезення, фактично укладено договір перевезення вантажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

За приписами ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ст. 2 Закону України "Про автомобільний транспорт" законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

За приписами ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. При перевезенні вантажів автомобільним транспортом складається міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про транзит вантажів", який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (Air Waybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону. Організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (стаття 53 Закону вказаного Закону).

Статтею 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (далі - Конвенція) встановлено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами CMR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

За приписами ст. 5 Конвенції вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Частина 1 ст. 9 Конвенції передбачає, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Як встановлено судом, у матеріалах справи міститься копія заявки про надання транспортних послуг №08 від 08.03.2023, з якої вбачається, що Фізична особа-підприємець Оржиннік А.А. (експедитор, відповідач) та Фізична особа-підприємець Марченко В.В. (перевізник, позивач) уклали договір перевезення вантажу (далі - Договір) (а.с. 9).

Відповідно до п.1.1 даного договору послуга з перевезення вантажів має надаватися згідно наступних умов: маршрут: с. Заградовка, Дніпропетровської області (Україна) - м. Текірдаг (Туреччина); дата завантаження: 09.03.2023; назва вантажу: СХ продукція; вага та об`єм вантажу: 22 тони; адреса завантаження: с. Заградовка, Дніпропетровської області (Україна) по геолокації; адреса замитнення: згідно ЦМР; дата розвантаження: по прибуттю; місце розмитнення: на переході; місце розвантаження: м. Текірдаг (Туреччина) НОМЕР_1 ; марка автомобіля: MAH НОМЕР_4/ НОМЕР_2 тент, ПІБ водія, телефон: ОСОБА_1, тел: НОМЕР_3 ; додаткові умови: СМР, на замитнення та розмитнення по 48 год.

За змістом розділу 2 вказаного договору перевізник забезпечує вчасну подачу транспортного засобу, придатного в технічному відношенні, виконання вчасної та цілісної доставки вантажу. За збереження вантажу під час перевезення відповідає перевізник.

Згідно п. 3.1, 3.2 Договору вартість перевезення становить 2550 дол. США після розвантаження за кожен автомобіль (на розвантаженні дадуть на 50дол. більше, це диспетчерська оплата на карту). Оплата за надані послуги по даному договору проводиться по факту доставки.

Всі інші відносини сторін регулюються чинним законодавством України та правилами перевезення вантажів. Навантаження+митне оформлення 48 годин, наднормативний простій - 50дол./доба; розвантаження+митне оформлення 48 годин, наднормативний простій - 50дол./ доба (п.4.1, 4.2 Договору).

Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 5.1 Договору).

Згідно даних позивача, він виконав у повному обсязі свої обов`язки за Договором, на підтвердження чого ним надано CMR №009/040-R від 10.03.2023 (а.с. 10).

Крім того, позивачем подано в матеріали справи інвойс (рахунок) №13 від 24.03.2023 та акт виконаних робіт №13 від 24.03.2023 на суму 2 600дол. США (а.с. 11-12).

17.04.2023 позивачем відповідачу на юридичну та фактичну адреси направлено лист-претензію №15/04/23 від 15.04.2023 про невиконання умов договору-заявки про надання транспортних послуг від 08.03.2023 з разом з інвойсом (рахунком) №13 від 24.03.2023, актом виконаних робіт №13 від 24.03.2023 та актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 16-21), а також скан-копії вказаних документів на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1.

20.04.2023 позивачем відповідачу на юридичну та фактичну адреси надіслано лист-претензію про погашення заборгованості №20/04/23 від 20.04.2023 разом з рахунком на оплату №13 від 31.03.2023, актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 22-28), та аналогічні скан-копії на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1.

З огляду на викладене, посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов`язань щодо оплати наданих послуг з перевезення вантажу, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 95 078,36 грн (що еквівалентно 2 600дол. США згідно інвойсу (рахунку) №13 від 24.03.2023).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частиною 2 статті 642 Цивільного кодексу України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як зазначалося вище, в матеріалах справи міститься копія заявки про надання транспортних послуг №08 від 08.03.2023, з якої вбачається, що Фізична особа-підприємець Оржиннік Олеся Анатоліївна (експедитор) та Фізична особа-підприємець Марченко Вадим Вікторович (перевізник) уклали договір перевезення вантажу (а.с. 9), шляхом направлення відповідачем засобами електронної пошти оферти у вигляді підписаної і скріпленої печаткою заявки та акцептування її позивачем шляхом підписання даної заявки та скріплення підпису своєю печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відповідачем надіслано підписаний та скріплений його печаткою примірник заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 (а.с. 105), який позивачем роздруковано, підписано та скріплено своєю печаткою (а.с. 9).

У подальшому 17.04.2023 позивачем відповідачу на юридичну та фактичну адреси направлено лист-претензію №15/04/23 від 15.04.2023 про невиконання умов договору-заявки про надання транспортних послуг від 08.03.2023 з разом з інвойсом (рахунком) №13 від 24.03.2023, актом виконаних робіт №13 від 24.03.2023 та актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 16-21), а також скан-копії вказаних документів на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1.

У відповідь на зазначене, з вказаної електронної пошти представнику позивача 17.04.2023 надійшов лист від Максима Грибушина, що надавав відповідь від імені відповідача, зміст якого свідчить про обізнаність останнього щодо факту надання ФОП Марченком В.В. послуг з перевезення вантажу до Туреччини та підтвердження не оплати відповідачем таких послуг (а.с. 106).

Отже, виходячи із приписів ст. 202, ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України та наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що сторонами вчинені дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків. А тому заперечення відповідача щодо укладання між сторонами договору перевезення вантажу шляхом підписання заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 не є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що надана позивачем міжнародна товарно-транспортна накладна (СМR) від 10.03.2023 є належним та допустимим доказом надання перевізником послуг міжнародного перевезення вантажу та укладення договору між сторонами, зміст якої, зокрема, відмітки про доставку вантажу та отримання його вантажоотримувачем на вказаній CMR дає суду підстави стверджувати про виконання перевізником (ФОП Марченком В.В.) обов`язків з прийняття вантажу до перевезення та належної передачі вантажу вантажоотримувачу в обумовленому місці вивантаження.

Отже, позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з надання послуг міжнародного перевезення вантажу, які були обумовлені договором-заявкою про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023, у зазначених у них обсягах та із належною якістю. При цьому, вантажоодержувачем та вантажовідправником, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь-яких зауважень.

Факт надання позивачем послуг з міжнародного перевезення за вказаною заявкою про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 згідно CMR №009/040-R від 10.03.2023 не спростовано.

Крім того, на підтвердження факту надання позивачем послуг з міжнародного перевезення також свідчить зазначення в CMR №009/040-R від 10.03.2023 даних автомобіля, яким здійснювалося перевезення, аналогічних даним, вказаним у заявці про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023, а саме: MAH НОМЕР_4/АЕ 2943 XI тент.

Також, на підтвердження факту надання послуг з перевезення позивачем згідно умов заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 за вищевказаним маршрутом складено інвойс (рахунок) №13 від 24.03.2023 та акт виконаних робіт №13 від 24.03.2023 на суму 2 600 дол. США (а.с. 11-12).

Доказів на спростування вищевикладеного відповідачем суду не надано.

Крім того, судом зауважено, що у відповідь на надісланий позивачем лист-претензію з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 представнику позивача 17.04.2023 надійшов лист від Максима Грибушина, що надавав відповідь від імені відповідача, зміст якого свідчить про обізнаність останнього щодо факту надання ФОП Марченком В.В. послуг з перевезення вантажу до Туреччини та підтвердження не оплати відповідачем таких послуг (а.с. 106).

З наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №30692231 від 16.05.2023 вбачається, що електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 належала до засобів зв`язку з ФОП Оржиннік О.А (а.с. 51-52).

Судом встановлено, що 17.08.2023 на запит за кодом 24 отримано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №31252141, згідно якого 31.05.2023 відбулася державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця Оржиннік Олесю Анатоліївну, а саме: щодо інформації для здійснення зв`язку з останньою. Відповідно до вказаних змін новою електронною адресою відповідача є: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 135-136). Тобто, під час розгляду даної справи в суді відповідачем було змінено свою електронну адресу.

Отже, відповідачем не надано доказів на спростування обставин обізнаності щодо фактичного виконання позивачем міжнародного перевезення вантажу на виконання заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 згідно CMR №009/040-R від 10.03.2023.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на їх спростування. При цьому судом враховано отримання відповідачем заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 зі спірної електронної адреси, а також те, що відповідач обґрунтовує свої заперечення виключно письмовими поясненнями без надання належних та допустимих доказів,

Як вбачається із заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 вартість перевезення становить 2 550 дол. США після розвантаження за кожен автомобіль (на развантаженні дадуть на 50дол. більше, це диспетчерська оплата на карту). Оплата за надані послуги по даному договору проводиться по факту доставки.

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2023 позивачем відповідачу на юридичну та фактичну адреси разом з листом-претензією №15/04/23 від 15.04.2023 про невиконання умов договору-заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 направлялися інвойс (рахунок) №13 від 24.03.2023 та акт виконаних робіт №13 від 24.03.2023, а також акт звірки взаємних розрахунків (а.с. 16-21). Крім того, надсилалися скан-копії вказаних документів на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1.

20.04.2023 позивачем відповідачу на юридичну та фактичну адреси одночасно з листом-претензією про погашення заборгованості №20/04/23 від 20.04.2023 направлявся рахунок на оплату №13 від 31.03.2023, акт звірки взаємних розрахунків (а.с. 22-28), та аналогічні скан-копії - на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, обов`язок відповідача з оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу ставиться у залежність від факту доставки відповідного вантажу вантажоодержувачу.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, вказані вище документи залишені відповідачем без оплати, підписаний екземпляр акту здачі-прийняття робіт на адресу позивача не було повернуто.

Водночас, доказів наявності звернень відповідача до перевізника з підстав ненадання останнім усіх необхідних для здійснення оплати документів та/або надання неналежно оформлених документів, передбачених умовами замовлення, сторонами суду не надано.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Таким чином, як встановлено судом за матеріалами справи, свої зобов`язання щодо перерахування коштів за надані позивачем послуги з міжнародного перевезення вантажу на загальну суму 95 078,36грн (що еквівалентно 2 600дол. США згідно інвойсу (рахунку) №13 від 24.03.2023) у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023, відповідачем не виконано, в результаті чого в останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за даною заявкою в зазначеному розмірі.

Отже, відповідачем не виконано зобов`язання за заявкою про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 у встановлений строк.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів сплати наданих позивачем послуг міжнародного перевезення вантажу відповідач суду не надав, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 95 078,36 грн боргу за надані за вказаною заявкою послуги міжнародного перевезення підлягають задоволенню.

Також позивач просить стягнути з відповідача 336,00 грн 3% річних за період з 24.03.2023 до 06.05.2023.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем невірно визначено день початку періоду наявності заборгованості відповідача з оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу, з огляду на наступне. За умовами заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023 вартість перевезення становить 2550 дол. США після розвантаження за кожен автомобіль (на розвантаженні дадуть на 50 дол. більше, це диспетчерська оплата на карту). Оплата за надані послуги по даному договору проводиться по факту доставки.

За фактом надання послуг з міжнародного перевезення вантажу за замовленням відповідача, позивачем складено інвойс (рахунок) №13 від 24.03.2023 та акт виконаних робіт №13 від 24.03.2023 на суму 2 600 дол. США (а.с. 11-12). Таким чином, з врахуванням зміст ст.253 ЦК України, перебіг строку виникнення заборгованості відповідача перед позивачем почався з 25.03.2023. Отже, період прострочення складає з 25.03.2023 до 06.05.2023, а не 24.05.2023-06.05.2023.

Перевіривши за допомогою "Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій" на прововому порталі "Ліга Закон" розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що сума інфляційних нарахувань за період з 25.03.2023 до 06.05.2023 становить 336,00 грн.

Отже, позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача 336,00 грн 3% річних підлягає стягненню.

Враховуючи наведене, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 95 078,36 грн основного боргу та 336,00 грн 3% річних.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 6 050,79 грн за період з 24.05.2023 до 06.05.2023.

Як вбачається із заявки про надання транспортних послуг №8 від 08.03.2023, в останній відсутнє письмове погодження щодо забезпечення здійснення відповідачем виконання свого обов`язку за наведеним договором з оплати позивачу грошових коштів за надані ним послуги з перевезення вантажу шляхом застосування до ФОП Оржиннік О.А. штрафних санкцій у вигляді стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює лише договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

У силу приписів статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вбачається, що наведеним нормативно-правовим актом не встановлюється розмір пені, яка підлягає стягненню з платників грошових коштів за прострочення платежу, а лише обмежується її розмір (який має бути встановлений за погодженням сторін правочину) подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі та, у разі недодержання письмової форми, є нікчемним (стаття 547 Цивільного кодексу України).

Враховуючи наведене, у стягненні з відповідача 6 050,79 грн пені слід відмовити.

Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9 380,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 124 ГПК України).

Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Водночас у частині 5 наведеної правової норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №922/2685/19.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08. 2019 у справі №915/237/18. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 9 380,00 грн представником позивача подано копії договору про надання правової допомоги №15/04/23 від 15.04.2023, актів наданих послуг від 15.04.2023, від 09.05.2023; квитанцій до прибуткового касового ордеру №729571 від 15.04.2023 і №729572 від 09.05.2023; ордеру серії АЕ №1198145 від 09.05.2023 на ім`я Скачкова Романа Валерійовича; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №4848 від 03.07.2020 (а.с. 31-39).

Судом враховано характер і рівень складності справи, часткове задоволення позовних вимог, принципи співмірності розміру адвокатських послуг та пропорційності розміру судових витрат до обсягу задоволених позовних вимог, кількість та тривалість судових засідань за участю представника позивача, допущення помилки в розрахунку розміру заборгованості відповідача при підготовці позовної заяви у зв`язку з необґрунтованим нарахуванням пені, безпідставне зазначення в акті надання послуг від 15.04.2023 послуги "подання документів досудового врегулювання (у той, час, коли листи-претензії від 15.04.2023 і від 20.04.2023 підписані самим довірителем ФОП Марченком В.В.), а тому співмірним та розумним є покладення на відповідача судових витрат на професійну правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 240,00 грн, які зазначив позивач, належать, зокрема, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для підготовки до розгляду справи.

Водночас, у матеріалах справи містяться докази (фіскальний чек від 10.05.2023) направлення позивачем копій позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу вартістю 40,00 грн (а.с. 46, на звороті).

Таким чином, стягненню підлягають поштові витрати в розмірі 40,00грн.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни - без задоволення.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст. 123, 129 ГПК України та покладає на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Оржиннік Олесі Анатоліївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 17.08.2023 у справі №906/654/23 - без змін.

2. Справу №906/654/23 повернути до Господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "31" жовтня 2023 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.