РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2023Справа № 910/8050/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., за участю секретаря судового засідання Легкої А.С., розглянув господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пераспера"

до 1. ОСОБА_1

2. Міністерства юстиції України

треті особи: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Копеліна"

2. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталія Вікторівна

про витребування частки в статутному капіталі, скасування наказу, зобов`язання відновити запис.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пераспера" звернулось з позовом до відповідача 1. ОСОБА_1 , 2. Міністерства юстиції України з вимогами про стягнення (витребування з володіння) з ОСОБА_1 частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" у розмірі 100%, що складає 733 200,00 грн., визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 1560/5 від 02.05.2023 р. "Про задоволення скарги", зобов`язання відновити записи стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: запис № 018013083, зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи та запис № 019013083, зміна видів економічної діяльності юридичної особи. Зміна кінцевого бенефіцірного власника (контролера) або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера). Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна місцезнаходження юридичної особи. Зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталею Вікторівною.

Також позивач просив стягнути з відповідачів 120 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 31.05.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, ухвалив розглядати за правилами загального провадження.

20.06.2023 відповідач 2. подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог, просив закрити провадження у справі в частині вимог про скасування пунктів 3, 5 наказу «Про задоволення скарги» № 1560/5 від 02.05.2023, у іншій частині позову просив відмовити у повному обсязі. Зазначив, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталія Вікторівна повинна була відмовити у проведенні державної реєстрації змін до відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки ОСОБА_1 був внесений до Єдиного державного реєстру боржників. Тому встановивши протиправність оскаржуваної ОСОБА_1 реєстраційної дії, Міністерство юстиції України задовольнило скаргу та скасувало таку реєстраційну дію.

26.06.2023 третя особа 2. подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що після розгляду поданих їй заявниками документів та проведення всіх перевірок, впевнившись у відсутності підстав для відмови в державній реєстрації, визначених ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», та у відсутності застосування обмежувальних заходів (санкцій), передбачених ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції», нею було проведено спірні реєстраційні дії.

27.06.2023 позивач подав суду відповідь на відзив, в якій проти викладених відповідачем 2. у відзиві обставинах заперечував.

29.06.2023 відповідач 1. подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, посилаючись на те, що на момент вчинення реєстраційної дії № від 06.02.2023 відносно ОСОБА_1 було відкрите (з 23.11.2017) виконавче провадження № НОМЕР_2, а тому приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталія Вікторівна повинна була відмовити у проведенні державної реєстрації змін до відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також вказує, що Міністерство юстиції України при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора має право здійснювати перевірку оскаржуваних дій та рішень на відповідність законодавству у сфері державної реєстрації в цілому, а не лише в межах доводів скарги.

10.07.2023 позивач подав суду відповідь на відзив відповідача 1., в якій проти викладених відповідачем 1. у відзиві обставинах заперечував.

У судовому засіданні 25.07.2023 суд постановив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті.

06.09.2023 позивач подав клопотання про стягнення з відповідачів 16 366 грн. судового збору та 120 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

12.09.2023 відповідач 2. подав заперечення на клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

12.09.2023 відповідач 1. подав клопотання про повернення справи до стадії підготовчого провадження.

У судовому засіданні 12.09.2023 судом вказане клопотання залишено без розгляду, оскільки заявлене всупереч ст. 207 ГПК України, а доказі наявності поважних причин не заявлення його у підготовчому провадженні суду не подано.

29.09.2023 відповідач 1. подав клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

У судовому засіданні 03.10.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

10.10.2023 відповідач 1. подав заяву про прийняття письмових доказів на підтвердження здійснення витрат на правову допомогу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.02.2023 між відповідачем 1. (відчужувач) та позивачем (набувач) укладено Договір про передачу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю, згідно умов якого відчужувач зобов`язався в день підписання цього договору безоплатно передати набувачу у власність свою частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", , у розмірі 733 200 грн., що становить 100% статного капіталу вказаного товариства, а набувач зобов`язався прийняти у власність таку частку у статутному капіталі вказаного товариства, та внаслідок цього набути права та обов`язки учасника (власника) Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", із часткою 100% статного капіталу вказаного товариства.

У пункті 2.1 Договору вказано, що даний договір є безоплатним та у сторін не виникає грошових зобов`язань згідно даного договору.

Передача майна згідно даного договору здійснюється в момент підписання даного договору, про що сторонами складається акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" (п. 3.1 Договору).

З моменту передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" зобов`язання сторін, зазначені в п. 1.1 даного договору, вважаються повністю виконаними та майно, зазначене у п. 1.1 даного договору, вважається переданим відчужувачем набувачу, та прийнятим набувачем від відчужувача відповідно (п. 3.2 Договору).

Згідно умов п. 4.1 Договору за наслідками укладення даного договору та виконання передбачених ними зобов`язань, до набувача переходить право власності на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" у розмірі 733 200 грн., що становить 100% статного капіталу вказаного підприємства, у зв`язку із чим виникають наступні наслідки:

- всі права і обов`язки відчужувача як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" вважаються такими, що передані набувачу в повному обсязі;

- відчужувач втрачає усі права та обов`язки, які виникли у нього внаслідок належності йому частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", як учаснику (власнику) вказаного товариства;

- набувач отримує усі права та обов`язки як учасника (власника) Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" у зв`язку із набуттям частки в статутному капіталі вказаного товариства згідно умов даного договору.

Відповідно п. 4.2 Договору внаслідок виконання зобов`язань згідно даного договору виникають правові підстави для внесення змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" та для звернення до суб`єктів державної реєстрації органів державної влади з метою внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо вказаного товариства.

03.02.2023 позивачем та відповідачем 1. складено акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Копеліна», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. (третя особа 2.) за реєстровими номерами №№ 118, 119.

06.02.2023 третьою особою 2. здійснена державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «Копеліна» №018013083, Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи.

03.02.2023 р. єдиним учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Копеліна» - Позивачем ТОВ «Пераспера» було прийнято рішення №1 про звільнення з посади директора ОСОБА_1 ; призначено на посаду директора ОСОБА_2 ; змінено місцезнаходження ТОВ «Копеліна»; виключено із переліку видів діяльності ТОВ «Копеліна» види діяльності 47.11, 47.19, 47.25, 47.26, 47.71, 55.10, 56.10; включено до переліку видів діяльності 68.10., 68.32; затверджено нову редакцію статуту ТОВ «Копеліна».

07.02.2023 третьою особою 2. здійснена державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу №019013083, Зміна видів економічної діяльності юридичної особи. Зміна кінцевого бенефіціарного власника (контролера) або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера). Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна місцезнаходження юридичної особи. Зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

04.04.2023 відповідач 1. в особі представника адвоката Завойко Д.І. звернувся до Міністерства Юстиції України зі скаргою, в якій вважав протиправними та просив скасувати реєстраційні дії від 06.02.2023 № про зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників), здійснену третьою особою 2. стосовно ТОВ «Копеліна» та від 07.02.2023 р. №019013083 про зміну видів економічної діяльності юридичної особи, зміни кінцевого бенефіціарного власника (контролера), зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи, зміни місцезнаходження юридичної особи, зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснену третьою особою 2. стосовно ТОВ «Копеліна».

У скарзі відповідач 1. зазначив, що 13.12.2022 р. він, маючи статус учасника ТОВ Копеліна», оформив довіреність відповідно до якої уповноважив ОСОБА_3 на представництво його інтересів, зокрема в ТОВ «Копеліна» з питань, що виникли, чи будуть виникати у нього як у учасника ТОВ «Копеліна», яка була посвідчена нотаріусом нотаріальної контори Єреван РВ Айрапетяном А.Г. (зареєстрована в реєстрі за №30147).

Вказує, що з дати оформлення довіреності (13.12.2022 р.) до дати вчинення оскаржуваних реєстраційних дій (06.02.2023 та 07.02.2023 р.) минуло більше одного місяця та відповідно до положення Постанови КМУ № 164, нотаріус станом на дату вчинення реєстраційної дії повинен був отримати від довірителя відповідну заяву про підтвердження дії довіреності, він же такої заяви нотаріусу не подавав, що на його думку, свідчить про незаконність вчинення реєстраційної дії №018013083 від 06.02.2023 відносно державної реєстрації зміни складу засновників (учасників), відповідно до якої третьою особою 2. було змінено засновника ТОВ «Копеліна» та ТОВ «Пераспера». Також зазначає, що підписання акту приймання-передачі частки в статутному капіталі здійснювалося на підставі вказаної довіреності від 13.12.2022 з пропуском строку її дії.

У скарзі зазначено, що реєстраційна дія від 07.02.2023 за № 019013083 фактично є реєстраційною дією, яка є похідною від реєстраційної дії від 06.02.2023 року, тому вважав, що вона також підлягала скасуванню.

Крім того, в скарзі вказував, що між відповідачем 1. та повіреною ОСОБА_3 було обумовлено, що відступлення частки заявника як учасника ТОВ «Копеліна» можливо здійснити тільки шляхом продажу за вартістю частки або частини частки не нижче 150 000 грн., однак повіреною вказаних дій вчинено не було, що на думку відповідача 1. свідчить про порушення інтересів та корпоративних прав ОСОБА_1 , як учасника ТОВ «Копеліна» та необхідність скасування вказаних реєстраційних дій.

Третя особа 2. направила до Міністерства юстиції України письмові пояснення по суті скарги ОСОБА_1 , в яких вказала, що довіреність від імені ОСОБА_1 від 13.12.2022 р., зареєстрована в реєстрі від 13.12.2022 р., описана в скарзі, третій особі 2. для проведення реєстраційної дії №018013083 не подавалась, а для проведення реєстраційної дії заявником була надана довіреність, видана в Республіці Вірменія, місто Єреван 12.01.2023 від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , засвідчена нотаріусом території Єреван РВ Атомом Григоровичем Айрапетяном 12.01.2023 року за реєстровим номером №378, код нотаріального акту: 545--6588180, перевірка дійсності довіреності, сформовано третьою особою 2. через веб-портал нотаріальної палати Республіки Вірменія 01.02.2023 р.

Проведення реєстраційної дії №019013083 від 07.02.2023 р. відбувалось без подачі заявником будь-якої довіреності, так як в межах цієї реєстраційної дії вона не була потрібна.

Окрім перевірок, які були шляхом сканування долучені третьою особою 2. до реєстраційної дії №018013083, додатково були проведені перевірки відповідно до абз. 3 ч. 6 ст. 6 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» було перевірено відсутність зареєстрованих обтяжень щодо частки власника шляхом отримання відомостей з державного реєстру обтяжень рухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №82373044 від 03.02.2023 р.; відсутність власника частки ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі боржників, що підтверджується Інформацією з Єдиного реєстру боржників від 03.02.2023 р.

Третьою особою 2. були проведені вказані реєстраційні дії після розгляду наданих заявником документів згідно описів та проведення нею всіх перевірок за відсутності підстав для відмови у державній реєстрації, визначених ст. 28 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Наказом Міністерства юстиції України №1560/5 від 02.05.2023 р. скарга ОСОБА_1 від 03.04.2023 року задоволена; скасовані реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.02.2023 №018013083 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» та від 07.02.2023 №019013083 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», проведені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталею Вікторівною щодо ТОВ «копеліна».

Підставою для прийняття такого наказу був висновок №1268-33.1.2-23 від 27.04.2023 центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 24.04.2023 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 03.04.2023, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.04.2023 за № СК-1198-23.

Відповідно до вказаного висновку, колегією встановлено, що приватний нотаріус Пахниць Н.В. провела реєстраційну дію щодо відчуження частки учасника ОСОБА_1 , відомості про якого внесено до Єдиного реєстру боржників, що заборонено законом. У висновку зазначено, що відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 28 Закону державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації у зв`язку з тим, що заяву про державну реєстрацію змін до відомостей ЄДР, пов`язаних із зміною засновників (учасників) юридичної особи у зв`язку із зміною частки засновника (учасника) у статутному (складеному) капіталі (пайовому фонді) юридичної особи, подано щодо засновника (учасника), який на момент подання заяви внесений до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці, крім випадку збільшення розміру такої частки. Водночас, Комісією встановлено, що на момент проведення приватним нотаріусом Пахниць Н.В. оскаржуваної реєстраційної дії від 06.02.2023 щодо ОСОБА_1 було відкрите 23.11.2017 виконавче провадження НОМЕР_3, у зв`язку з чим відомості про нього містились у Єдиному реєстрі боржників.

Відтак, колегія вважає, що приватний нотаріус Пахниць Н.В. повинна була відмовити у державній реєстрації на підставі пункту 31 ч. 1 ст. 28 Закону.

Крім того, колегія встановила, що для проведення оскаржуваних реєстраційних дій. приватному нотаріусу Пахниць Н.В. подано один комплект документів неналежним заявником, тоді як документи повинні подаватись різними заявниками в рамках різних реєстраційних дій. Тобто, приватний нотаріус провела реєстраційну дію в ЄДР щодо зміни складу учасників та кінцевого бенефіціарного власника Товариства однією реєстраційною дією, на підставі документів, що згідно Закону повинні подаватись різними заявниками в рамках різних реєстраційних дій.

Також, колегією встановлено, що реєстраційна дія від 07.02.2023 проведена приватним нотаріусом на підставі зокрема, рішення єдиного учасника Товариства від 03.02.2023 № 1, а тому вона підлягає скасуванню як така, що випливає з факту скасування реєстраційної дії від 06.02.2023 р.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про незаконність наказу Міністерства юстиції України № 1560/5 від 02.05.2023, оскільки відповідач 2. перевищив межі своїх повноважень та незаконно втрутився у право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Пераспера".

Як вбачається із матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "Пераспера" було набуто на підставі укладеного з ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_5 на підставі довіреності від 12.01.2023, посвідченої нотаріусом нотаріальної території Єреван РВ Айрапетяном А.Г. та зареєстрованої у реєстрі за № 378, Договору 100% частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", що становить 733 200 грн.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Варто відзначити, що відповідачами не надано доказів оспорення Договору в судовому порядку чи визнання його недійсним.

У своїй Скарзі ОСОБА_1 також не стверджував про недійсність укладеного Договору, а лише посилався на вчинення ОСОБА_3 (яка не має жодного стосунку до відчуження частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", окрім як надання згоди на таке відчуження) дій не в його інтересах, які, начебто, були ними обговорені при видачі довіреності від 13.12.2022.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (статті 328 Цивільного кодексу України).

За приписами частин 1 та 2 статті 96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Отже, Товариством з обмеженою відповідальністю "Пераспера" на підставі Договору було набуто частку в статутному капіталі третьої особи 1. у розмірі 100%, що є майном в розумінні Цивільного кодексу України.

Окрім того, частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" є майном і в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. ухвалу від 12.10.1982 у справі "Брамелід та Малмстрьом проти Швеції", ухвала від 12.10.1982 у справі "Ларс Брамелід та Анне-Марі Мальмстрьом проти Швеції", рішення від 25.01.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинґ" проти України").

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У практиці Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Розглядаючи питання допустимих меж обмеження гарантованого Конституцією України права власності, Конституційний Суд України зазначав, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства; при обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 05.06.2019 №3-р(I)/2019).

На виконання вимог частини другої статті 3, частини четвертої статті 13, статті 41, пунктів 1, 7 частини першої статті 92 Конституції України держава зобов`язана не лише належним чином унормувати відносини власності, а й, застосовуючи сукупність усіх юридичних засобів, забезпечити функціонування ефективного механізму здійснення та захисту права власності, оскільки гарантування особі державою вільного та на власний розсуд здійснення права власності є передумовою реалізації інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Отже, згідно з Конституцією України, юридичними позиціями Конституційного Суду України, Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним.

Таким чином, скасовуючи реєстраційну дію № 018013083 від 06.02.2023, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В., щодо реєстрації прав на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пераспера", Міністерство юстиції України здійснило втручання у право власності позивача.

Відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту (далі - суб`єкт оскарження), що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами (далі - суб`єкт розгляду скарги), визначає Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1128 (надалі - Порядок №1128).

Варто відзначити, що повноваження Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 17 Цивільного кодексу України.

Частинами 2 та 3 статті 17 Цивільного кодексу України унормовано, що у випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.

Отже, зважаючи на мету надання відповідачу 2. повноважень з розгляду відповідних скарг, встановлені Порядком № 1128 правила розгляду скарги (наприклад, можливість Мін`юстом надання оцінки рішенням, діям або бездіяльності реєстратора виключно за зверненням іншої особи; встановлення обов`язку повідомити про розгляд скарги заінтересованих осіб з метою забезпечення можливості подання ними пояснень тощо), фактично Міністерство юстиції України виконує роль суду чи квазісуду в тому розумінні, яке визначено Європейським Судом з прав людини, а відтак при здійсненні таких повноважень відповідач 2. повинен дотримуватись таких засад як "неупереджений судовий розгляд" та "безсторонність у судовому розгляді" (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Олександр Волков проти України", "Фей проти Австрії", "Веттштайн проти Швейцарії", "Вернер проти Польщі").

Пунктом 9 Порядку № 1128 унормовано, що під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує:

1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту;

2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах;

3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації;

5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Тобто відповідач 2. повинен був здійснювати розгляд скарги ОСОБА_1 в першу чергу в межах доводів Скарги, натомість в основу висновку були покладені доводи, на які скаржник не посилався.

Варто відзначити, що у висновку, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного наказу відповідачем 2., навіть не зазначено якими обставинами ОСОБА_1 мотивував свою скаргу, не те що не наведено оцінки таким мотивам.

В свою чергу, судом встановлено, що ОСОБА_1 мотивував свою скаргу до Міністерства юстиції України обставинами, які не відповідають дійсності (зокрема, щодо підписання ОСОБА_3 акту про передачу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" на підставі довіреності від 13.12.2022; щодо подання ОСОБА_3 на підставі довіреності від 13.12.2022 документів третій особі 2. для державної реєстрації змін про юридичну особу).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є теперішньою дружиною ОСОБА_1 , яка надала згоду від 12.01.2023, посвідчену нотаріусом нотаріальної території Єреван РВ Айрапетяном А.Г. та зареєстровану у реєстрі за №375, на відчуження ОСОБА_1 на будь-яких умовах (в т.ч. дарування) часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", проте яка не приймала участі в укладенні Договору, підписанні акту приймання-передачі документів та печатки, прийнятті рішення власника Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" від 03.02.2023 та поданні документів на реєстрацію третій особі 2. Тобто повідомлена відповідачем 1. в скарзі інформація не відповідає дійсності, хоча б з тих підстав, що між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пераспера" укладався договір (а не акт) про передачу частки в статутному капіталі третьої особи 1., а всі правочини з приводу передачі частки в статутному капіталі від імені ОСОБА_1 вчинялись ОСОБА_5 (колишньою дружиною відповідача 1., на утриманні якої п`ятеро спільних з відповідачем 1. дітей) на підставі довіреності від 12.01.2023, посвідченої нотаріусом нотаріальної території Єреван РВ Айрапетяном А.Г.

ОСОБА_1 в Скарзі вказує, що ним було обумовлено з ОСОБА_3 (суд презюмує, що мається на увазі усне обговорення, оскільки жодні документи не підтверджують таку домовленість), що відступлення його частки має відбуватись на оплатній основі, проте у згоді від 12.01.2023 ОСОБА_3 надавала згоду на будь-яке відчуження такої частки (в тому числі дарування, обміну).

Попри наведене, даним обставинам не надано жодної оцінки у висновку. Даний висновок мотивований лише тим, що державний реєстратор мав відмовити в реєстраційній дії, оскільки відчужувач частки в статутному капіталі третьої особи 1. був внесений до Єдиного реєстру боржників у рамках виконавчого провадження НОМЕР_3.

Судом встановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. здійснювала перевірку інформації у Єдиному реєстрі боржників щодо ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією від 01.02.2023, та відповідно вказана особа була відсутня у такому реєстрі, що Міністерству юстиції України було достеменно відомо, оскільки результати пошуку (відповідна інформація з реєстру) була долучена третьою особою 1. до пояснень на скаргу.

Маючи докази виконання третьою особою 1. дій з перевірки інформації у Єдиному реєстрі боржників щодо ОСОБА_1 та відсутності останнього у такому реєстрі, Міністерство юстиції України у своєму висновку без зазначення будь-яких пояснень ситуації, що склалась, просто зазначило, що відповідач 1. є у Єдиному реєстрі боржників, не пославшись на будь-які докази. Ні у висновку, ні у своїх заявах по суті спору, ні у усних поясненнях представника Міністерство юстиції України жодним чином не могло пояснити яким чином здійснювався пошук відповідача 1. в реєстрі за іншим по-батькові, ніж його дійсне.

Абзацом 8 пункту 1 розділу VІI Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2432/5, передбачено, що пошук інформації через веб-сайт здійснюється за такими параметрами:

- прізвище, ім`я, по-батькові (за його наявності), число, місяць, рік народження боржника - фізичної особи та прізвище, ім`я, по батькові (за його наявності) стягувача - фізичної особи;

- найменування, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань для юридичної особи-боржника та стягувача;

- УНЗР стягувача - фізичної особи, боржника - фізичної особи (за наявності);

- номер виконавчого провадження.

Із наведеної норми вбачається, що відповідач 2., виконуючи приписи прийнятого ним самим нормативно-правового акту, міг здійснити пошук інформації щодо ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі боржників лише прізвищем, ім`ям, по-батькові (але тоді б інформація з приводу такої особи була б відсутня) або якби йому було відомо про існування виконавчого провадження НОМЕР_3 (про що в Скарзі жодним чином не йшлося).

Недотримання відповідачем 2. свого обов`язку із мотивування прийнятого ним рішення, відсутність будь-якого пояснення ситуації щодо виявлення ним ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі боржників, хоча матеріали скарги містять докази зворотного, в той час як на цю обставину жодним чином не посилався відповідач 1., ненадання заінтересованим особам можливості подати будь-які пояснення з приводу даного питання (оскільки в скарзі жодним чином про це не зазначалось, в той час як дана обставина була самостійно виявлена Мін`юстом), свідчать про незабезпечення Міністерством юстиції України при розгляді Скарги змагальності, неупередженості та безсторонності її розгляду.

Крім того, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі №761/24062/16-к накладено на свідка ОСОБА_1 , грошове стягнення у один розмір прожиткового мінімуму, що становить 1 600 грн.

07.11.2017 старшим державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабенко Ольгою Олександрівною відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі №761/24062/16-к щодо стягнення з відповідача 1. на користь держави 1 600 грн. Однак, державним виконавцем у постанові про відкриття провадження було допущено помилку у по-батькові боржника та замість ОСОБА_1 , вказано ОСОБА_1 . В свою чергу, дана описка зумовила повернення 23.11.2017 виконавчого документу стягувачу, так як у боржника не виявлено майна, на яке можна було звернути стягнення, та залишення без виконання ухвали суду від 07.03.2017 аж до вересня 2023 року (більш як п`ять років), поки в межах розгляду даної справи не виникло питання з приводу наявності в Єдиному реєстрі боржників ОСОБА_1 .

Варто відзначити, що у власності ОСОБА_1 перебували та перебувають десятки об`єктів нерухомості та декілька часток в статутних капіталах різних товариств (підприємств). При цьому, незважаючи на перебування з листопада 2017 року у Єдиному реєстрі боржників ОСОБА_1 відчужував нежитлові будівлі/приміщення (у 2022-2023 роках) та у вчиненні реєстрації таких правочинів державними реєстраторами не відмовлялось з підстав наявності відповідача 1. у відповідному реєстрі. Щодо іншого майна, в тому числі відчуженого від імені відповідача 1. ОСОБА_3 у січні 2023 року, ОСОБА_1 не звертався до Мін`юсту із оскарженням реєстраційних дій за такими правочинами.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 30.06.2022 у справі №927/774/20 та 22.02.2022 у справі №904/6293/20).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Отже, обставини даної справи виглядають так, що ОСОБА_1 12.01.2023 видав на свою колишню дружину - ОСОБА_5 , яка залишилась в Україні (в той час як відповідач 1. разом із теперішньою дружиною перебував у Вірменії), довіреність на представництво інтересів як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна", в тому числі надано право на відчуження будь-яким не забороненим законодавством України способом належних йому часток у юридичних особах (в тому числі у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Копеліна") із правом визначення на власний розсуд умов таких правочинів. Зважаючи на детальний опис у довіреності від 12.01.2023 повноважень ОСОБА_5 щодо відчуження частки в статутному капіталі третьої особи 1. та повноважень на реєстрацію відповідних змін, а також на зміст згоди Дішланян Сони від 12.01.2023 на відчуження такої частки, суд презюмує, що ОСОБА_1 , надаючи дану довіреність, розумів та погоджував відчуження своєї частки у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Копеліна".

Однак після того, як ОСОБА_5 відчужила частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" ОСОБА_1 передумав відчужувати свою частку у такому підприємстві та вирішив нівелювати такий правочин шляхом подання до Міністерства юстиції України безпідставної та необґрунтованої скарги.

При цьому, суд презюмує, що ОСОБА_1 був достеменно обізнаний, що ним видавалась довіреність на реалізацію свого майна як колишній дружині ОСОБА_5 , так і нинішній - ОСОБА_3 , та кожною із них було здійснено реалізацію належного йому майна ( ОСОБА_5 було відчужено частку в статутному капіталі, а ОСОБА_3 - об`єкт нерухомості), проте будучи обізнаним про ці обставини, відповідач 1. послався на неправдиві відомості щодо відчуження частки в статутному капіталі саме ОСОБА_3 з метою ініціювання процесу розгляду скарги відповідачем 2.

Ні у Висновку, ні у своїх заявах по суті, ні усно Міністерство юстиції України не пояснило яким чином ним було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у Єдиному реєстрі боржників з огляду на допущення державним виконавцем помилки у його ПІБ, яка протягом останніх років не заважала відповідачу 1. відчужувати інше майно на користь інших осіб.

Таким чином, ОСОБА_1 заперечує проти реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пераспера" частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" з підстав невиконання ним самим обов`язкового судового рішення (доводить обґрунтованість прийнятого Мін`юстом наказу порушенням ним самим законодавства України - невиконанням остаточного судового рішення).

Попри наведене, неможливість виявлення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. інформації у Єдиному реєстрі боржників щодо ОСОБА_1 обумовлена встановленими самим Мін`юстом правилами пошуку інформації у такому реєстрі (абзацом 8 пункту 1 розділу VІI Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2432/5) та вчиненою старшим державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабенко Ольгою Олександрівною помилкою у по батькові боржника - ОСОБА_1 .

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Тобто дана помилка у по-батькові боржника - ОСОБА_1 була вчинена підпорядкованим Міністерству юстиції України органом.

За таких обставин, вбачається, що відповідач 2. втрутився у право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Пераспера" на тих підставах, що його структурним підрозділом було допущено помилку, виявлення якої державним реєстратором за встановлених самим відповідачем 2. правилами було неможливе, внаслідок чого Міністерство юстиції України задовольнило скаргу особи, яка і допустила порушення законодавства України (не виконувала більш як п`ять років судове рішення), в той час як позивач не знав та не міг дізнатись, навіть проявивши розумну зацікавленість, про неможливість проведення державної реєстрації.

У справі "Рисовський проти України" (рішення від 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Тобто з огляду на викладені положення слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання органом місцевого самоврядування або органом державної влади покладених на нього обов`язків (належне урядування) є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлювальних такими обмеженнями, тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Із встановлених в межах справи обставин вбачається, що скасування Міністерством юстиції України реєстраційної дії № 018013083 від 06.02.2023 з підстав вчинення ним самим (в особі структурного підрозділу) помилки, в той час як відповідач 1. в своїй скарзі жодним чином не посилався на таку помилку, не відповідає принципу "належного урядування", а також не може бути визнаним таким, що має на меті "суспільний", "публічний" інтерес. Крім того, втручання у право позивача мирно володіти своїм майном (здійснювати управління належним йому підприємством, у власності якого три об`єкти нерухомого майна) з підстав невиконання скаржником (відповідачем 1.) остаточного судового рішення більш як п`ять років в частині сплати на користь держави 1 600,00 грн. не може також вважатись пропорційним заходом, тим більше, що на час розгляду даного спору ОСОБА_1 було виконано таке рішення та наразі останній підлягає виключенню з Єдиного реєстру боржників.

За приписами частин 2 та 3 статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд переконаний, що якби Мін`юст при розгляді Скарги дотримався встановлених Конституцією України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимог щодо забезпечення змагальності, безсторонності та неупередженості, то міг та повинен був встановити, що у ОСОБА_1 відсутнє порушене право, яке підлягає захисту шляхом задоволення скарги, оскільки саме останнім було допущено порушення законодавства (не виконувалось остаточне судове рішення - ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі №761/24062/16-к), яке унеможливлювало проведення реєстраційних дій, які ОСОБА_1 просив скасувати, в той час як дані обставини не могли бути відомі іншим учасникам спору з огляду на допущення органом відповідача 2. помилки.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про протиправність наказу Міністерства юстиції України № 1560/5 від 02.05.2023, а відтак останній підлягає скасуванню, а скасований ним запис - відновленню, так як дана вимога позивача є похідною від вимоги про скасування наказу, яка задоволена судом.

Окрім того, виконання вищевказаного наказу Міністерства юстиції України спричинило наслідки - у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація, що учасником та керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" є ОСОБА_1 , що породжує певну невизначеність у правовідносинами між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пераспера", ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Копеліна", тим більше в силу статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" для інших, осіб, які не обізнані із дійсним перебігом обставин між учасниками справи.

У відповідності до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Окрім того, в даному випадку суд керується судовою практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україна.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання отримання захисту порушених прав у обраний пані Ейрі спосіб - шляхом отримання постанови суду про окреме проживання, у пункті 23 рішення "Ейрі проти Ірландії" від 09.10.1979, розглянув твердження Уряду про те, що заявниця все одно не мала б ніякої користі від судової постанови про окреме проживання з чоловіком. Так, ЄСПЛ було відхилено такий аргумент Уряду з тих підстав, що "постанова про окреме проживання є засобом судового захисту, який гарантується законодавством Ірландії, і як такий він має бути доступним кожному, хто задовольняє передбачені для цього умови. Особа сама має вирішити, який засіб судового захисту використати; отже, навіть якби виявилося, що пані Ейрі обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення."

Таким чином, в рішенні у справі "Ейрі проти Ірландії" від 09.10.1979 ЄСПЛ на стадії прийнятності відхилив такий аргумент уряду. Адже, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах, а не замість нього вирішувати, яким саме чином (в який спосіб) позивач має захищати своє порушене право.

У пунктах 69-73 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красуський проти Польщі" вказано, що наявність простих сумнівів щодо перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який не є очевидно марним, не є вагомою причиною для відмови від його використання.

Тотожна позиція викладена у п. 73 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Акдівар та інші проти Туреччини".

Слово "засіб правового захисту" в контексті статті 13 означає не засіб правового захисту, який має бути успішним, а просто доступний засіб правового захисту перед органом, уповноваженим розглядати скаргу по суті (рішення Європейського суду з прав людини у справі "C. проти Сполученого Королівства", 1983 рік).

У зв`язку з наведеним, суд вбачає за необхідне також задовольнити вимогу позивача про стягнення (витребування з володіння) з ОСОБА_1 частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" у розмірі 100%, що складає 733 200 грн.

Крім того позивачем заявлено клопотання про покладення на відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у сумі 120 000 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

На підтвердження понесених позивачем судових витрат до матеріалів справи долучено: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 05.05.2023, рахунок на оплату № 23 від 05.05.2023, платіжні інструкції №№ @2PL028838 від 05.05.2023, @2PL417351 від 09.05.2023, @2PL670231 від 31.05.2023, детальний опис правової (правничої) дпомоги наданої позивачу від 05.09.2023, акт приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 05.09.2023.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частинною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване ст. 131-2 Конституції України, ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, відповідними нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування витрат на правову допомогу як складової судових витрат (п. 12 ч. 3 ст. 2, ст. 123, ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач 2. подав заперечення на заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на не співмірність заявлених позивачем витрат на правову допомогу.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи викладене суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 120 000 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Враховуючи викладене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 120 000 грн. не є співмірними із складністю предмету спору, суд, керуючись вимогами щодо співмірності, обґрунтованості, розумності, справедливості та пропорційності доходить висновку про зменшення заявлених витрат на професійну правничу допомогу на 50% до 60 000 грн., які слід порівно стягнути з відповідачів по 30 000 грн. з кожного.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути (витребувати з володіння) з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пераспера" (04215, м. Київ, пр. Георгія Гонгадзе, буд. 28, кв. 3, код 45040530) частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" (01001, місто Київ, вулиця Салютна, будинок 2Д, код 33945914) у розмірі 100%, що складає 733 200 (сімсот тридцять три тисячі двісті) грн.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 1560/5 від 02.05.2023 "Про задоволення скарги", виданий на підставі висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів держаної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції.

4. Зобов`язати Міністерство юстиції України відновити запис стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Копеліна" (01001, місто Київ, вулиця Салютна, будинок 2Д, код 33945914) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: запис № 018013083, Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи та запис № 019013083, Зміна видів економічної діяльності юридичної особи. Зміна кінцевого бенефіцірного власника (контролера) або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера). Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна місцезнаходження юридичної особи. Зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталею Вікторівною.

5. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пераспера" (04215, м. Київ, пр. Гонгадзе Георгія, буд. 28, кв. 3; код 45040530) 8 183 (вісім тисяч сто вісімдесят три) грн. судового збору, 30 000 (тридцять тисяч) грн. витрати на професійну правничу допомогу.

6. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; код 00015622) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пераспера" (04215, м. Київ, пр. Гонгадзе Георгія, буд. 28, кв. 3; код 45040530) ) 8 183 (вісім тисяч сто вісімдесят три) грн. судового збору, 30 000 (тридцять тисяч) грн. витрати на професійну правничу допомогу.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції в строки та порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 30.10.2023.

Суддя О.М.Ярмак