УХВАЛА

23 жовтня 2023 року

м. Київ

cправа № 915/295/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковський О.В. - головуючий, Білоус В. В., Погребняк В.Я.

розглянувши матеріали касаційної скарги Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023

та рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023

у справі № 915/295/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС"

до Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка

про стягнення 104 292,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка 104292,65 грн відшкодування вартості незаконно набутого майна та 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що після закінчення строку дії договору №134 про постачання електроенергії відповідач безпідставно спожив належну позивачем електроенергію з 01.01.2022 року по 03.01.2022 року у кількості 30083 кВт/год вартістю 104292,65 грн, яка залишається неоплаченою.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023 у справі №915/295/23 позов задоволено повністю; стягнуто з Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" грошові кошти: 104292,65 грн - вартість спожитої електричної енергії, 9500 грн - витрати на професійну правничу допомогу адвоката, 2684 грн - судовий збір сплачений за подачу позовної заяви.

Постановою від 11.09.2023 Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023 у справі № 915/295/23.

25.09.2023 Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023 у справі № 915/295/23 в порядку статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №915/295/23 визначено колегію суддів Верховного Суду у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О.В., судді: Білоус В. В., Огороднік К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2023.

У зв`язку з відпусткою судді Огородніка К.М., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №915/295/23 визначено колегію суддів Верховного Суду у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О.В., судді: Білоус В. В., Погребняк В. Я., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2023.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у її прийняті з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини сьомої статті 12 названого Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України визначено, що у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у даній справі є стягнення 104 292,65 грн, а оскільки зазначена сума є меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн), то у розумінні ГПК України справа № 915/295/23 є малозначною.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у малозначній справі, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 названого Кодексу.

Разом з тим, передбачені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки касаційного оскарження судових рішень є виключенням із загального правила і відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Звертаючись із касаційною скаргою, Управління зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та зазначає, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, постанова та рішення протирічить практиці інших господарських судів при розгляді аналогічних справ №924/550/21, №904/6293/17 а саме щодо застосування статей 2, 4 Закону України "Про ринок електричної енергії", частин 5, 6 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема щодо постачання електричної енергії споживачу без укладання договору енергопостачання або продовження постачальником електричної енергії в односторонньому порядку строку дії такого договору, що свідчить про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Вивчивши доводи скаржника щодо наявності підстав для оскарження судових рішень у справі за підпунктом "а" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Поряд із цим, використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

При цьому наведені скаржником доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають Суду підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики для зазначення проблемних, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

По суті всі доводи скаржника зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи та в цілому до заперечення результату розгляду справи апеляційним господарським судом

Суд зазначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить про його незаконність та не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути рішення, ухвалені судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність судових рішень тільки через те, що такі рішення скаржник вважає незаконним.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Суд ураховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі від 09.10.2018, щодо неприйнятності заяви у справі "Азюковська проти України" (заява №26293/18), в якій заявником оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. Так, ЄСПЛ указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Касаційна скарга Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка не містить належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на викладене, касаційна скарга Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023 у справі № 915/295/23 не може бути розглянута судом касаційної інстанції, а в її прийняті слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023 у справі № 915/295/23 .

2. Касаційну скаргу Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2023 у справі № 915/295/23 повернути скаржнику разом з доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Васьковський

Судді В. В. Білоус

В.Я. Погребняк