РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2023Справа № 910/12652/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект"

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія"

про стягнення 75 504, 43 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 75 504, 43 грн., з яких: 74 028, 00 грн. - основного боргу, 511, 10 грн. - 3 % річних та 965, 33 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу № 046/2-22 від 18.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

При цьому, судом повідомлено відповідача, що останній протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

06.09.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач не ухилявся від виконання власних обов`язків з передачі товару позивачу. У даному випадку саме позивачем було порушено зобов`язання, оскільки договором визначено самовивіз товару, проте товар на суму 74 028, 00 грн в строк не був отриманий покупцем у зв`язку з введенням на всій території України воєнного стану.

18.09.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив, в якій, зокрема зазначає, що у зв`язку з неотриманням позивачем товару згідно умов договору право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати за договором передбачено та гарантовано позивачу ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2022 між Акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - продавець) та Державним підприємством "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу № 046/2-22, умовами якого передбачено, що продавець передає у власність покупця концентрат цирконовий порошкоподібний марки КЦП-63 (ТУ У 14-10-015-98) виробництва філії «ВГМК» АТ «ОГХК», іменований надалі товар, на умовах обумовлених нижче або додатково в додатках до цього договору. Покупець в свою чергу приймає товар і сплачує за нього певну грошову суму, на умовах даного договору.

Найменування товару, його кількість та пакування, визначаються в додатках до цього договору. Додаток (додатки) до договору оформляється на товар (партію товару), підписується уповноваженими представниками Сторін, скріплюється печатками сторін та є невід?ємною частиною договору (п. 1.2. договору).

Право власності на товар переходить до покупця у відповідності з погодженими умовами постачання товару згідно п.3.1. та п. 3.3 цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, оплата здійснюється в гривнях у вигляді 100% передоплати за партію товару, що буде поставлятися, прямим банківським переказом на підставі рахунку, виставленого продавцем. Рахунок виставляється продавцем на підставі письмової заявки покупця на придбання партії товару, дійсний протягом 5-ти календарних днів і є підтвердженням готовності товару до постачання.

У разі прострочення оплати рахунку покупцем, у строки передбачені п. 2.1. цього договору та/або невивезення товару покупцем, до закінчення строку дії додатку до цього договору, яким передбачено поставку відповідної партії товару, продавець має право: не відвантажувати товар за ціною, визначеною у додатку до договору, змінити ціну на товар, повернути кошти покупцю за раніше оплачений товар (п. 2.3. договору).

Згідно п. 2.4. договору, загальна ціна договору складає 74 028, 00 грн у тому числі ПДВ і визначається як загальна вартість поставленого покупцю товару за весь період дії договору згідно укладених сторонами додатків до цього договору.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що постачання товару здійснюється на умовах поставки FCA самовивозом (завантаження включене у вартість товару) зі складу продавця, м. Вільногірськ, вул. Степова 1, Дніпропетровської обл., згідно з «Інкотермс 2010».

За умовами п. 3.2. договору, постачання товару здійснюється згідно погодженого графіку відвантаження, зазначеному в заявках, які письмово надаються покупцем продавцю щомісячно до 25 числа місяця, передуючого відвантаженню. Продавець не пізніше 2-го (другого) робочого дня місяця, на який планується відвантаження, погоджує або коригує отриману заявку покупця, про що повідомляє останнього за допомогою електронного зв?язку. Постачання поза графіком може здійснюватися за додатковим погодженням з покупцем. Сторони використовують наступні електронні адреси для надіслання та погодження заявок/графіків: електронна адреса Покупця , електронна адреса продавця .

Цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2022 включно, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення між сторонами (п. 7.1. договору).

Відповідно до додатку № 1 від 18.02.2022 до договору купівлі-продажу № 046/2-22 від 18.02.2022 сторони погодили, що продавець поставить, а покупець прийме і оплатить продукцію виробництва філії «ВГМК» АТ «ОГХК», на наступних умовах: назва товару - концентрат цирконовий порошкоподібний марки КЦП-63 (ТУ У 14-10-015-98) упаковка: «біг-бег», загальна вартість - 74 028, 00 грн з ПДВ.

Додаток набирає чинності з моменту підписання та діє до 28.02.2022 (п. 3 додатку).

Як зазначає позивач, останнім на виконання умов договору на підставі виставленого рахунку від 24.02.2022 було перераховано Акціонерному товариству "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в якості попередньої оплати 74 028, 00 грн на підтвердження чого додано до позовної заяви платіжне доручення № 499 від 24.02.2022.

Позивач зазначає, що відповідно до додатку № 1 від 18.02.2022 граничний строк поставки товару - 28.02.2023.

Проте, товар на суму 74 028, 00 грн в строк до 28 лютого 2022 року не був отриманий позивачем, оскільки Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території України був введений воєнний стан, а позивач знаходився та продовжує знаходитися в м. Миколаєві Миколаївської області, яке з перших днів війни перебувало в зоні проведення воєнних (бойових) дій.

Тож, позивач звернувся до відповідача з вимогою № 17-1779 від 26.04.2023, в якій зазначає, що товар не був отриманий позивачем у зв`язку з дією надзвичайних, невідворотних та об`єктивних обставин, а тому просить відповідача протягом 5 банківських днів з дня отримання даної вимоги повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 74 028, 00 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист, копією фіскального чеку.

Крім того, позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію № 17-2210 від 11.05.2023, в якій позивач просив відповідача у строк тридцять календарних днів з дня отримання даної претензії повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 74 028, 00 грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку та отримана відповідачем 15.05.2023 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Листом від 31.05.2023 № 234/1552 відповідач надав відповідь на вищезазначену претензію позивача, в якому зазначив, що філія «ВГМК» не має можливості надати платіжне доручення про повернення коштів за продукцію у зв`язку з тим, що не філія, а АТ «ОГХК» отримує кошти з продажів готової продукцію на власний рахунок.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що оскільки товар у строк до 28.02.2023 не був вивезений позивачем внаслідок запровадження в Україні воєнного стану, в силу приписів п. 2.3. договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу сплачені кошти, тому просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у розмірі 74 028, 00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 511, 10 грн. - 3 % річних за період з 09.05.2023 по 31.07.2023 та 965, 33 грн. - інфляційних втрат за період з травень 2023-червень 2023.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 046/2-22 від 18.02.2022, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором купівлі-продажу.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарськи договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору на підставі виставленого рахунку від 24.02.2022 було перераховано Акціонерному товариству "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в якості попередньої оплати 74 028, 00 грн, на підтвердження чого додано до позовної заяви платіжне доручення № 499 від 24.02.2022.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

У статті 664 Цивільного кодексу України зазначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Статтею 689 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

З аналізу викладених норм вбачається, що за договором поставки у продавця (постачальника) виникає обов`язок передати відповідний товар у власність покупця, якому відповідає обов`язок покупця прийняти цей товар, а також оплатити його. Тобто у постачальника на підставі договору виникає негрошове зобов`язання перед покупцем, і лише в разі порушення цього зобов`язання та за наявності відповідної вимоги покупця в постачальника може виникнути обов`язок щодо повернення суми попередньої оплати.

Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 912/2275/17.

Відповідно до додатку № 1 від 18.02.2022 граничний строк поставки товару - 28.02.2023.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що постачання товару здійснюється на умовах поставки FCA самовивозом (завантаження включене у вартість товару) зі складу продавця, м. Вільногірськ, вул. Степова 1, Дніпропетровської обл., згідно з «Інкотермс 2010».

Тобто, у даному випадку умовами договору передбачено, що позивач самостійно отримує товар на сплачену ним суму попередньої оплати.

Проте, як вказує позивач, товар на суму 74 028, 00 грн в строк до 28 лютого 2022 року не був отриманий ним у зв`язку з введенням 24.02.2022 воєнного стану в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та позивач знаходився та продовжує знаходитися в м. Миколаєві Миколаївської області, яке з перших днів війни перебувало в зоні проведення воєнних (бойових) дій.

В свою чергу, п. 2.3. договору визначено, що у разі прострочення оплати рахунку покупцем, у строки передбачені п. 2.1. цього договору та/або невивезення товару покупцем, до закінчення строку дії додатку до цього договору, яким передбачено поставку відповідної партії товару, продавець має право: не відвантажувати товар за ціною, визначеною у додатку до договору, змінити ціну на товар, повернути кошти покупцю за раніше оплачений товар.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що за умовами договору у разі не вивезення позивачем товару у строк до 28.02.2022 включно, відповідач має право вчинити наступні дії: не відвантажувати товар за ціною, визначеною у додатку до договору, змінити ціну на товар, повернути кошти покупцю за раніше оплачений товар.

При цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, видаткових накладних на товар, які б підтверджували отримання позивачем товару на суму 74 028, 00 грн відповідно до умов укладеного між сторонами договору, як і не містять доказів відмови відповідача відвантажувати товар за ціною, визначеною у додатку до договору позивачу та/або доказів зміни сторонами ціни на товар, внаслідок невивезення позивачем товару у строк до 28.02.2022.

Відтак, враховуючи що позивачем у строк до 28.02.2022, а також після цього строку, тобто в період дії договору не було вивезено товар, відповідач в силу приписів п. 2.3. договору зобов`язаний повернути позивачу кошти на оплачений, але не отриманий товар.

Судом також встановлено, що відповідно до п. 7.1. договору, він набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2022 включно, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення між сторонами.

Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, суд зазначає, що строк дії договору № 046/2-22 від 18.02.2022 закінчився 31.12.2022.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України (глава 83 ЦК України) регулює випадки набуття, збереження майна без достатніх правових підстав.

Згідно з приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 3 статті 1212 ЦК України).

Отже, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності наступних умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.06.2022 у справі № 915/517/21 відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин та їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

При цьому положення статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись і після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 920/1122/19, від 19.02.2020 у справі N 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі №922/2413/19.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 висловила правову позицію про те, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

За таких обставин, до даних правовідносин сторін, які виникли з договору купівлі-продажу № 046/2-22 від 18.02.2022, підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки у період дії договору № 046/2-22 від 18.02.2022 товар на сплачену позивачем суму коштів 74 028, 00 грн не був отриманий ним, в свою чергу відповідачем також не надано суду доказів поставки товару на суму в розмірі 74 028, 00 грн., а також приймаючи до уваги, що у зв`язку з закінченням строку дії договору № 046/2-22 від 18.02.2022 відпала правова підстава для зберігання відповідачем перерахованої позивачем суми попередньої оплати, відтак на підставі статті 1212 ЦК України суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 74 028, 00 грн. підлягають задоволенню на підставі статті 1212 ЦК України.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 511, 10 грн. - 3 % річних за період з 09.05.2023 по 31.07.2023 та 965, 33 грн. - інфляційних втрат за період з травень 2023-червень 2023.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду виклала такий висновок: "Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку отримання товару та строку дії договору в цілому у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20.

У даному випадку позивачем заявлено до стягнення суму 3 % річних та інфляційних втрат, у зв`язку з простроченням виконання відповідачем свого зобов`язання з повернення сплаченої суми попередньої оплати.

Як встановлено судом вище, позивач звертався до відповідача з вимогою № 17-1779 від 26.04.2023, в якій просив відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 74 028, 00 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист, копією фіскального чеку та отримана відповідачем 01.05.2023 згідно відстеження пересилання поштових відправлень на сайті АТ «Укрпошта» за штрихкодовим ідентифікатором: 950.

Таким чином, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний був повернути позивачу грошові кошти у розмірі 74 028, 00 грн у строк до 08.05.2023 та починаючи з 09.05.2023 відбулося прострочення виконання зобов`язання з повернення коштів у розмірі 74 028, 00 грн.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 74 028, 00 грн, в силу положень ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача 511, 10 грн. - 3 % річних за період з 09.05.2023 по 31.07.2023 та 965, 33 грн. - інфляційних втрат за період з травень 2023-червень 2023.

Тож, позовні вимоги Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" - задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (вул. Сурікова, буд. 3, м. Київ, 03035, ідентифікаційний код - 36716128) на користь Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (проспект Богоявленський, буд. 42А, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код - 31821381) 74 028 (сімдесят чотири тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. - основного боргу, 511 (п`ятсот одинадцять) грн 10 коп. - 3 % річних, 965 (дев`ятсот шістдесят п`ять) грн 33 коп. - інфляційних втрат та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С.О. Щербаков