РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.10.2023Справа № 910/11564/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

(03187, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, )

до Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи Яременко Світлани Юріївни

( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про стягнення 232 568,76 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (далі - позивач, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи Яременко Світлани Юріївни (далі - відповідач) про стягнення 232 568,76 грн, з яких: донарахований розмір 3% річних у сумі 23 468,94 грн та інфляційних втрат у сумі 209 099,82 грн у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва у справі № 11/49 від 07.04.2009, яке набрало законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 закрито провадження у справі № 910/11564/22 на підставі п. 6 частини першої ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Закриття провадження у справі обґрунтовано припиненням (за її рішенням) Фізичної особи-підприємця Яременко Світлани Юріївни як юридичної особи (дата запису 15.11.2021, номер запису 000062760), що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, її правонаступника з даних Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не встановлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 у справі № 910/11564/22 ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 скасовано та матеріали справи № 910/11564/22 передано на розгляд Господарського суду міста Києва.

Вказаною постановою доручено Господарському суду міста Києва за результатами розгляду справи здійснити розподіл судових витрат у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2023.

Постанову Північного апеляційного господарського суду обґрунтовано тим, що припинення підприємницької діяльності сторони до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору поставки, укладеного між суб`єктами господарської діяльності.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду міста Києва (далі - суд) здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями та справу № 910/11564/22 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою суду від 16.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вказаною ухвалою суду було зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов, в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу та повідомлено сторін, що у разі надходження до суду відзиву відповідача на позовну заяву позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач в свою чергу має право подати заперечення на відповідь на відзив позивача.

Також, зобов`язано позивача надати письмові пояснення щодо суб`єктного складу сторін, з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 та попереджено відповідача, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною п`ятою ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до частин другої та третьої ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Нормами частини четвертої ст. 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із частиною першою ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (частина сьома ст. 120 ГПК України).

Так, на виконання приписів ГПК України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 16.05.2023 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення (№ 662) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, рекомендоване повідомлення № 662 з ухвалою суду від 16.05.2023, які направлялися на адресу суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи Яременко Світлани Юріївни : ( АДРЕСА_1 ) були повернуті до суду відділенням поштового зв`язку Укрпошта з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується відомостями з офіційного сайту організації поштового зв`язку «УКРПОШТА» https://track.ukrposhta.ua/.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулювання відносини між ними визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 № 1071 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Відповідно до абз. 3 п. 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» або реєстрованого поштового відправлення з позначкою «Адміністративна послуга» такі відправлення разом з бланком повідомлення про вручення повертаються за зворотною адресою у порядку, визначеному в пунктах 81, 82, 83, 84, 91, 99 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справа № 917/1998/19 та від 06.07.2021 у справі № 921/494/20.

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою «за закінченням терміну зберігання» свідчить, що рішення (ухвала) не вручена з причин, які не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом міста Києва.

У постанові від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Крім того, суд зазначає, що згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відтак, відповідач мав право та не був позбавлений можливості ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 16.05.2023 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не подано відзиву на позов, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини другої ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у частині дев`ятій ст. 165 ГПК України.

22.05.2023 від ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» надійшли пояснення у справі, в яких позивач зазначив відомі йому відомості про відповідача, а саме: Яременко Світлана Юріївна , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 , а також технічно та редакційно актуалізував позовні вимоги, у зв`язку з чим просив стягнути з Яременко Світлана Юріївна 23 468,94 грн 3% річних та 209 099,82 грн інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 489,00 грн.

21.07.2023, 24.08.2023, 06.09.2023 та 09.10.2023 від позивача надійшли запити щодо розгляду справи.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно з частиною восьмою ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга ст. 161 ГПК України ).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

З огляду на вказані приписи ГПК України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву відповідно до частини першої ст. 251 ГПК України, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів частини дев`ятої ст. 165 та частини другої ст. 178 ГПК України.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» в особі філіалу «Теплові розподільчі мережі Київенерго» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи Яременко Світлани Юріївни про стягнення 58 569,05 грн, з яких: 15 591,00 грн заборгованості по орендній платі, 384,70 грн пені, 3% річних у сумі 48,09 грн та 42 545,26 грн неустойки за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди за Договором оренди № 179-Т від 01.06.2006.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49 позов задоволено повністю та з Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи Яременко Світлани Юріївни на користь Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» в особі філіалу «Теплові розподільчі мережі» стягнуто 15 591,00 грн орендної плати, 384,70 грн пені, 48,09 грн 3% річних та 42 545,26 грн неустойки, а також 585,69 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49, яке набрало законної сили 11.05.2009, був виданий наказ від 12.08.2009 про примусове виконання рішення, копія дублікату якого надана в матеріали справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2021 у справі № 11/49 замінено сторону - Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ідентифікаційний код 38039872) та замінено сторону у справі № 11/49 під час примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 07.04.2009, котре набрало законної сили, та наказу Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 12.08.2009 - Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ідентифікаційний код 38039872).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 11/49 Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» видано дублікат наказу Господарського суду міста Києва від 12.08.2009 у справі № 11/49 та поновлено пропущений строк для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 12.08.2009 у справі № 11/49 до виконання.

Постановою Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.05.2022 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про примусове виконання наказу № 11/49 від 07.04.2009 про стягнення з Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Яременко Світлани Юріївни 15 591,00 грн орендної плати, 384,70 грн пені, 48,09 грн 3% річних та 42 545,26 грн неустойки, а також 585,69 грн державного мита та 118,00 грн інформаційно-технічне забезпечення судового засідання. (Згідно заяви про відкриття виконавчого провадження залишок заборгованості становить 59 224,65 грн). Постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 5 927,27 грн.

Відповідно до Інформації про виконавче провадження від 30.10.2022, стан виконавчого провадження № НОМЕР_2 - відкрито; Боржник: Яременко Світлана Юріївна , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 фізична особа-підприємець; сума грошових зобов`язань, яка підлягає стягненню за виконавчим документом: 59 224,65 грн.

Оскільки, станом на вересень 2022 року, відповідачем не було виконано грошове зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49, позивачем було нараховано 3% річних за період з 12.08.2009 по 30.10.2022 та інфляційні втрати за період вересень 2009 року - вересень 2022 року, що і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Частиною п`ятою ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49, на виконання якого виданий наказ від 12.08.2009, з Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи Яременко Світлани Юріївни стягнуто 15 591,00 грн орендної плати, 384,70 грн пені, 48,09 грн 3% річних та 42 545,26 грн неустойки, а також 585,69 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно до частини четвертої ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 у справі № 5020-660/2012 та від 06.03.2014 у справі № 910/11595/13 та Верховний суд у постановах від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14-ц.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Аналогічна позиція викладена у пункті постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49, яке набрали законної сили у порядку, визначеному ГПК України, має преюдиціальне значення, а встановлені у вказаному судовому акті факти та результат повторного доведення не потребують.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49, яке набрало законної сили 11.05.2009, перебуває на стадії виконання, тобто не було виконано відповідачем.

Відповідно до постанови Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.05.2022 (ВП № НОМЕР_2) залишок заборгованості згідно заяви про відкриття виконавчого провадження становить 59 224,65 грн.

Згідно з Інформацією про виконавче провадження від 30.10.2022, виконавче провадження № НОМЕР_2 - відкрито, а сума грошових зобов`язань, яка підлягає стягненню за виконавчим документом становить 59 224,65 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне та несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 07.04.2009, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим просить стягнути з останнього 232 568,76 грн, з яких: донарахований розмір 3% річних за період з 12.08.2009 по 30.10.2022 становить 23 468,94 грн та інфляційних втрат за період з вересня 2009 року по вересень 2022 року становить 209 099,82 грн.

Із заявлених сум пазових вимог та розрахунку позивача вбачається, що останній нараховує 3% річних та інфляційні втрати на загальну суму, яка підлягає стягненню з відповідача за рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 07.04.2009 і включає: суму заборгованості з орендної плати, суму пені, суму 3% річних та суму неустойки відповідно зі ст. 785 ЦК України, суми державного мита та суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Слід зазначити, що загальна сума за рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 07.04.2009 складає 59 272,74 грн, з яких: 15 591,00 грн орендної плати, 384,70 грн пені, 48,09 грн 3% річних та 42 545,26 грн неустойки, а також 585,69 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Тоді як згідно позовних вимог та розрахунків позивача, сума невиконаних відповідачем грошових зобов`язань за рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 07.04.2009 складає 59 224,65 грн.

Таким чином, з урахуванням зазначення у постанові Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.05.2022 ВП № НОМЕР_2 про залишок заборгованості згідно заяви про відкриття виконавчого провадження, яка становить 59 224,65 грн, шляхом математичного розрахунку, суд дійшов висновку про часткове погашення грошових зобов`язань на суму 48,09 грн (59 272,74 грн - 59 224,65 грн) до звернення про відкриття виконавчого провадження, що дорівнює сумі 3% річних.

Приймаючи до уваги викладене, позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати на 59 224,65 грн, що включає в себе: 15 591,00 грн орендної плати, 384,70 грн пені та 42 545,26 грн неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України, а також 585,69 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно до частини першої ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга ст. 18 ГПК України).

Положеннями ст. 326 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Тобто, обов`язковими до виконання є лише рішення суду, які набрали законної сили. У відповідача зобов`язання сплатити грошові кошти АТ «К.Енерго» виникло не безпосередньо з рішення суду, а з правочину (договору), який ним був порушений. Тобто у первісного кредитора зобов`язання продовжувало існувати безперервно від прострочення грошового зобов`язання і не залежно від судового рішення. Натомість, у позивача ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», правонаступника АТ «К.Енерго», право вимоги до боржника виникло виключно з рішення суду, а тому обов`язок боржника щодо оплати присуджених коштів на підставі рішення Господарського суду міста Києва по справі № 11/49 від 07.04.2009, по відношенню до позивача виникло з набранням вказаним рішенням законної сили. Отже, оскільки, зобов`язання у відповідача сплатити присуджене за рішенням суду на користь позивача у справі виникло не з правочину, а з рішення суду, то прострочення боржника за грошовим зобов`язанням по відношенню до позивача мало місце з наступного дня після набрання рішенням законної сили - 12.05.2009.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1. та п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання із наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою ст. 625 ЦК України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 908/153/21.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-IV (далі - Закон № 491-IV) визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону № 491-IV).

Абзацем другим п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок) передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (п. 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону № 491-IV, приписи Порядку та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий п. 4 Порядку).

Умовами ст. 625 ЦК України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21 та від 26.01.2022 у справі № 910/18557/20.

Відповідно до п. 35.3. постанови Верховного Суду від 11.07.2023 у cправі № 910/5349/22, зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

При цьому, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 дійшов висновку, що до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13.

Проте, відповідно до п. 42. постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступає від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 (п. 34), перевіряючи правильність нарахування сукупного індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України, Верховний Суд зазначив: «Верховний Суд не погоджується з правильністю визначення величини приросту індексу споживчих цін 107,637090183%, який має заокруглюватися до десяткового числа після коми та становить за період жовтень 2017 року - квітень 2018 року показник 107,6 % (саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України)».

Перевіряючи правильність нарахування сукупного індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 924/2/21 зазначив, що: «Верховний Суд не погоджується з правильністю визначення судами попередніх інстанцій величини приросту індексу споживчих цін (сукупного індексу інфляції), який має заокруглюватися до десяткового числа після коми; так, зокрема, за період з червня по жовтень 2019 року сукупний індекс інфляції складає 100%, а не 99,99 % (як визначено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції), а за період із травня по жовтень 2020 року при заокруглюванні до десяткового числа після коми сукупний індекс інфляції має визначатись як 101,2%, а не 101,19% - оскільки саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України».

Водночас, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Згідно з п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Як було встановлено, позивач нараховує 3% річних за період з 12.08.2009 по 30.10.2022 та інфляційні втрати за період вересень 2009 року - вересень 2022 року на суму 59 224,65 грн, що включає в себе: 15 591,00 грн орендної плати, 384,70 грн пені та 42 545,26 грн неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України, а також 585,69 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Тобто, неустойка носить допоміжний (акцесорний) до основного зобов`язання характер. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18.

Частиною третьою ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка, заявлена на підставі частини другої ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин. Аналогічні висновки викладені в постановах ВС від 07.04.2020 у справі № 924/599/19 та від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України (п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 у справі № 11/49 обставини не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло до ухвалення судового рішення на підставі договору. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18.

Системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов`язок сплатити неустойку за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої ст. 509 ЦК України, тому що неустойка є одним із видів забезпечення виконання основного зобов`язання, в тому числі й грошового та не змінює її правову природу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.07.2013 у справі № 905/909/13-г.

Таким чином, на суму пені у розмірі 384,70 грн та суму неустойки відповідно зі ст. 785 ЦК України у розмірі 42 545,26 грн, які за своєю правовою природою є мірою відповідальності відповідача перед кредитором, не можуть бути застосовані 3% річних та інфляційні втрати.

Крім того, на суму державного мита у розмірі 585,69 грн та на суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн не можуть бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вказані суми не є заборгованістю, яка утворилась внаслідок не виконання зобов`язань за договором.

Приймаючи до уваги викладене, правомірним є нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості з орендної плати у розмірі 15 591,00 грн.

Як зазанчалось, оскільки, зобов`язання у відповідача сплатити присуджене за рішенням суду на користь позивача у справі виникло не з правочину, а з рішення суду, то прострочення боржника за грошовим зобов`язанням по відношенню до позивача мало місце з наступного дня після набрання рішенням законної сили - 12.05.2009.

Правовий аналіз положень ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

При цьому, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Положеннями ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 по справі № 918/650/21, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14 та від 27.04.2018 та у справі № 908/1394/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Судом встановлено, що відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до частини третьої ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої ст. 237 ГПК України, судом при розрахунку заявлених позовних вимог беруться періоди, заявлені позивачем.

Здійснивши розрахунок 3% річних за період з 12.08.2009 по 30.10.2022 (4828 дня) та інфляційні втрати за період вересень 2009 року - вересень 2022 року на суму 15 591,00 грн, судом встановлено, що суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становлять 6 183,01 грн 3% річних та 52 384,83 грн інфляційних втрат, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Контррозрахунку відповідачем надано не було.

За приписами ст.ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Частинами першою та другою ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд звертає увагу, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 у справі № 910/11564/22 встановлено, що стороною правочину виступала фізична особа - підприємець, і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні. Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати ВС висловленій в постанові від 26.06.2019 у цивільній справі № 760/13915/18. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 924/905/13 (№ 3-68гс14). Окрім цього, вимоги позивача підтверджуються її правовим висновком та позицією Верховного Суду, котрі викладені у Постанові від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17.

Відповідно до п. 2 частини першої ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 у справі № 910/11564/22 доручено Господарському суду міста Києва за результатами розгляду справи здійснити розподіл судових витрат у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2023.

Також у позовній заяві зазначено, що позивач у майбутньому із врахуванням умов та на підставі договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) будуть понесені витрати, пов`язані із розглядом даної позовної заяви, розмір та обсяг котрих на сьогодні зазначити неможливо, та, у випадку настання існування/понесення судових витрат у даній справі, зобов`язується повідомити про відповідне суд із врахуванням п. 8 ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яременко Світлани Юріївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ідентифікаційний код юридичної особи: 38039872) 6 183 (Шість тисяч сто вісімдесят три) грн 01 коп. 3% річних та 52 384 (П`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят чотири) грн 83 коп. інфляційних втрат, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 878 (Вісімсот сімдесят вісім) грн 52 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яременко Світлани Юріївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ідентифікаційний код юридичної особи: 38039872) судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 2 684 (Дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

6. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 26.10.2023.

Суддя М.Є. Літвінова