УХВАЛА

про закриття провадження у справі

м. Київ

23.10.2023справа № 910/11892/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу №910/11892/23

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Автокооперативу №12 по будівництву та експлуатації гаражів (стоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян (вул. Зрошувальна, м. Київ, 02099; ідентифікаційний код 22869827) та

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

про скасування пункту 3 порядку денного рішення від 20.06.2019 №3,

за участю представників:

позивача - Новікова Я.А. (довіреність від 19.05.2023 серія АІ №1397396);

відповідача-1 - Дяковського О.С. (ордер від 05.10.2023 серія СВ №1003201);

ОСОБА_3 (директор; паспорт серія НОМЕР_1 );

відповідача-2 - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Автокооперативу №12 по будівництву та експлуатації гаражів (стоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян (далі - Автокооператив), та ОСОБА_2 про скасування пункту 3 порядку денного рішення засідання правління Автокооперативу, оформленого протоколом від 20.06.2019 №3 (далі - Протокол), в частині закріплення гаражного боксу № НОМЕР_2 за ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що:

- згідно з протоколом від 04.07.2011 №12 засідання правління Автокооперативу ОСОБА_1 прийнято до членів Автокооперативу;

- рішенням засідання правління Автокооперативу, оформленим протоколом від 17.10.2016 №30, за позивачем закріплено гаражний бокс № НОМЕР_2 ; протягом всього часу позивач постійно користувалася гаражним боксом № НОМЕР_2 , здійснювала поточний ремонт, сплачувала членські внески;

- 20.06.2019 на засіданні правління Автокооперативу, оформленого Протоколом, вирішено задовольнити прохання ОСОБА_2 та закріпити за останнім гаражний бокс № НОМЕР_2 , а гаражний бокс № НОМЕР_3 за позивачем, тим самим було відмінено рішення правління №30 від 17.10.2016 (пункти 2 та 3 вказаного рішення);

- позивач не погоджується з Протоколом, оскільки: позивач на збори не запрошувалася, письмово не повідомлялася, заяву відповідача-2 про повернення ОСОБА_2 права користування гаражним боксом № НОМЕР_2 не отримувала, на зборах не була присутня, про прийняття рішення не голосувала; рішення правління Автокооперативу, оформлене протоколом від 17.10.2016 №30, є діючим, відповідачем-1 або судом не скасоване.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.07.2023 суд звернувся до Державної міграційної служби України із запитами про зареєстровані місця проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_2 за формою, наведеною в додатку №3 до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207.

28.08.2023 від Державної міграційної служби України надійшла відповідь від 17.08.2023 №6.2-11261/6-23 на запит суду, в якій вказано, що: місце проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 .

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 02.10.2023.

25.09.2023 відповідач-1 подав суду відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позову, оскільки:

- позивач не здійснює сплату членських внесків протягом тривалого часу, що підтверджується книгами сплати членських внесків Автокооперативу, також підтверджується наявним судовим спором у справі №753/11270/22, що розглядається в Дарницькому районному суді м. Києва про стягнення заборгованості зі сплати членських внесків;

- Протокол був прийнятий у відповідності до вимог статуту Автокооперативу з дотриманням кворуму та ніким не оспорювався та не скасовувався; всі необхідні оголошення та рішення були розміщені на дошці оголошень Автокооперативу;

- Протокол містить підписи присутніх членів правління, котрі прийняли відповідне рішення більшістю голосів;

- повноваження членів правління Автокооперативу підтверджуються протоколом загальних зборів Автокооперативу від 16.03.1019;

- у зв`язку із несплатою внесків протягом тривалого часу ОСОБА_1 було виключено із членів кооперативу, в позивача відсутні будь-які корпоративні права, тому даний спір не підсудний господарському суду та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства;

- ОСОБА_1 було порушено строк позовної давності, тому що Протокол датований 20.06.2019, в той же час кінцевим терміном подання позову могло бути 20.06.2022, проте даний позов поданий ОСОБА_1 із порушенням строків давності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.10.2023 відкладено підготовче засідання з розгляду справи №910/11892/23 на 23.10.2023.

На виконання вимог ухвали суду від 02.10.2023 відповідач-1 подав суду докази виключення позивача та відповідача-2 з членів Автокооперативу.

10.10.2023 позивач подав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що загалом зміст відзиву відповідача-1 не спростовує вимоги позивача та не доводить належними, допустимими доказами обґрунтованість вимог ОСОБА_1 .

Разом з відповіддю на відзив, позивачем подано суду клопотання про призначення у справі технічної експертизи протоколу засідання правління Автокооперативу від 15.06.2023 №3.

23.10.2023 Автокооператив подав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просив суд відмовити позивачу у задоволенні клопотання про призначення експертизи та закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У підготовче засідання 23.10.2023 з`явилися представники позивача та відповідача-1; представник відповідача-2 не з`явився; відповідач-2 про причини неявки суду не повідомили; відзив на позов не подав.

Частиною п`ятою статті 242 ГПК України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 02.10.2023 було надіслано позивачу та відповідачу 05.10.2023 на адреси, зазначені у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відміткою канцелярії на звороті такої ухвали.

Разом з тим, до матеріалів справи долучено конверт з ухвалою суду від 02.10.2023, який повернувся з адреси ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

У підготовчому засіданні 23.10.2023 представники відповідача-1 просили суд задовольнити клопотання Автокооперативу про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України, оскільки стороною даного спору, а саме позивачем і відповідачем-2 є фізичні особи, які не є членами Автокооперативу, тому даний спір не підсудний господарському суду та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача-1.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України з огляду на таке.

Відповідно до статей 55 та 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом (частина перша статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

При цьому частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Так, за приписами частин першої і другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі №1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 і №11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» визначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні від 22.12.2009 у справі «Безимянная проти Росії» (заява №21851/03) Європейський суд з прав людини наголосив, що погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, від 01.06.2021 у справі №910/2388/20 та від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України гарантується право на звернення до господарського суду саме в установленому цим Кодексом порядку.

Згідно з статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до яких господарську діяльність розуміють як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Крім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Власник корпоративних прав бере участь у капіталі господарської організації, а реалізація правомочностей, які надаються власнику корпоративних прав, надає йому можливість впливати на діяльність господарської організації.

Відповідно під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Судом встановлено, що відповідно до рішення засідання правління Автокооперативу, оформленого протоколом від 15.06.2022 №20, у зв`язку із несплатою внесків протягом тривалого часу ОСОБА_1 було виключено із членів Автокооперативу, а відповідно до рішення засідання правління Автокооперативу, оформленого протоколом від 28.04.2023 №24 ОСОБА_2 виключено із членів Автокооперативу у зв`язку з договором купівлі - продажу (переоформлення гаражного боксу №218 на ОСОБА_4 ).

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що позивачем та відповідачем-2 у справі №11892/23 є фізичні особи, які не є членами Автокооперативу.

Суд зазначає, що корпоративні права характеризуються, зокрема, тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами. Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними (вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 904/4887/18).

Таким чином, судом встановлено, що позивач не є належним суб`єктом звернення до суду у даній справі, а вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Отже, даний позов поданий ОСОБА_1 як фізичною особою до Автокооперативу, членом якого остання не є, а тому відповідно до норм ГПК не порушує корпоративних прав позивача, що робить неможливим розгляд даної справи в порядку господарського судочинства.

Спір у даній справі підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо, спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

З огляду на те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, суд на виконання частини другої статті 231 ГПК України роз`яснює позивачеві, що даний спір підлягає вирішенню в загальному суді в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, господарський суд міста Києва вважає за необхідне закрити провадження у справі.

Частиною четвертою статті 231 ГПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. В такому випадку судовий збір повертається повністю (пункт 6 частини першої статті 7 Закону).

Разом з тим, клопотання про повернення судового збору позивачем не подано, а відтак у суду відсутні підстави для повернення суми сплаченого позивачем судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 231, 234 та 235 ГПК України і частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір», господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі №910/11892/23 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Автокооперативу №12 по будівництву та експлуатації гаражів (стоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян (вул. Зрошувальна, м. Київ, 02099; ідентифікаційний код 22869827) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про скасування пункту 3 порядку денного рішення від 20.06.2019 №3.

2. Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набрала законної сили 23.10.2023 та може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту її підписання до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 26.10.2023.

Суддя Оксана Марченко