РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.10.2023Справа № 910/11878/23
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Саті-Нова Союз (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 3, офіс 174)

до 1. Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 110)

2. Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6)

3. Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці (04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10)

про стягнення 311 801,63 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.07.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю Саті-Нова Союз (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного бюджету України суми 3% річних в розмірі 58 446,51 грн та інфляційних втрат в розмірі 253 355,12 грн, у зв`язку з порушенням строку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року №910/21285/21.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 09.08.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідач-1, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №443 отримав ухвалу суду від 09.08.2023 про відкриття провадження 17.08.2023 року.

Відповідач-2, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №451 отримав ухвалу суду від 09.08.2023 про відкриття провадження 17.08.2023 року.

Відповідач-3, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №460 отримав ухвалу суду від 09.08.2023 про відкриття провадження 17.08.2023 року.

17.08.2022 року відповідачем-3 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачем-3 у справі виступає Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, однак Міжрегіональне управління немає ніякого відношення до вказаної справи, тому, що це новостворений орган, який був утворений в процесі ліквідації Головного управління. Відповідач-3 заперечує проти заміни сторони ГУ на Центральне міжрегіональне управління, оскільки відсутнє правонаступництво. У відзиві відповідач-3 просив суд вилучити його зі складу учасників процесу.

23.08.2023 року до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що Казначейство не є учасником спірних відносин. Відповідачем наголошено на тому, що стягнення фінансових санкцій має відбуватись саме з боржника, а не з Казначейства. У відзиві відповідач-2 просив суд вилучити його зі складу учасників процесу.

07.09.2023 року позивачем подано до суду відповідь на відзиви, в якій зазначено, що територіальні органи Державної служби з питань праці реорганізовано та утворено Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, яке фактично є правонаступником реорганізованого ГУ Держпраці в Київській області. При цьому, розгляд судами справ із означеною стороною відбувається після правонаступництва (заміни сторони). Позивачем також зазначено, що орган казначейства може бути залучений до участі в справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства.

Відповідачі правом на подачу до суду заперечень на відповідь на відзив не скористались.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Київській області винесено постанову №КВ1722/56/АВ/ТД/ФС-724 про накладення на ТОВ «Саті-Нова Союз» штрафу у розмірі 446 760,00 грн, внаслідок порушення останнім законодавства про працю.

Постановою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11.04.2019 року відкрито виконавче провадження №58814989 з виконання постанови №КВ1722/56/АВ/ТД/ФС-724 від 18.12.2018 про стягнення з ТОВ «Саті-Нова Союз» боргу в сумі 446 760,00 грн, що є виконавчим документом у відповідності до частини третьої п. 11 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509.

Разом з постановою про відкриття виконавчого провадження №58814989 Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанови від 11.04.2019 про стягнення виконавчого збору у розмірі 44 676,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа Головне управління Держпраці у Київській області про визнання протиправними дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2020 у справі № 640/8167/19 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» задоволено повністю, визнано протиправними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Колодчука Сергія Вікторовича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2019 № 58814989, постанови про стягнення виконавчого збору від 11.04.2019 № 58814989, постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 26.04.2019 № 58814989, а також інші дії, спрямовані на примусове виконання постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 18.12.2018 № КВ1722/56/АВ/ТД/ФС-724, винесеної Головним управлінням Держпраці у Київській області; визнано протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2019 № 58814989, постанову про стягнення виконавчого збору від 11.04.2019 № 58814989, постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 26.04.2019 № 58814989.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2020 у справі №640/8167/19 було прийнято з підстав того, що на момент відкриття виконавчого провадження строк пред`явлення такої постанови до виконання був пропущений, тоді як при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не пересвідчився у дотриманні стягувачем строків пред`явлення виконавчого документу до виконання, визначених частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження та безпідставно відкрив виконавче провадження».

За доводами позивача, під час судового розгляду адміністративної справи №640/8167/19 державним виконавцем було здійснено стягнення грошових коштів у сумі 446 760,00 грн. на користь Головного управління Держпраці у Київській області, винесено постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.05.2019 про закінчення виконавчого провадження № 58814989 з підстав його фактичного виконання.

ТОВ «Саті-Нова Союз» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - Головне управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови від 02.05.2019 про закінчення виконавчого провадження № 58814989.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №640/20493/20 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» задоволено повністю, визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.05.2019 про закінчення виконавчого провадження № 58814989.

16.12.2020 позивачем на адресу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ГТУЮ у м. Києві направлено заяву від 10.12.2020 про відновлення виконавчого провадження №58814989; скасування постанов про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2019, постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.05.2019; постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 26.04.2019; постанови про стягнення виконавчого збору від 11.04.2019; винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та повернення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження №58814989.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2020 у справі №640/8167/19 та від 27.10.2020 у справі №640/20493/20, 16.08.2021 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві винесено постанови про скасування процесуальних документів у виконавчому провадженні №58814989, а саме: постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2019, постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.05.2019; постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 26.04.2019; постанови про стягнення виконавчого збору від 11.04.2019; постанови про арешт майна боржника від 11.04.2019; постанови про арешт коштів боржника від 22.04.2019; постанови про зняття арешту з коштів від 26.04.2019.

16.08.2021 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві винесено повідомлення про повернення виконавчого документу (постанови від 18.12.2018 № КВ1722/56/АВ/ТД/ФС-724) стягувачу (ГУ Держпраці у Київській області) без прийняття до виконання на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України, Головне управління Держпраці у Київській області про повернення безпідставно отриманих коштів згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.05.2022 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» задоволено повністю та стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» безпідставно стягнуті кошти у сумі 446 760,00 грн та виконавчого збору у сумі 44 676,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що оскільки оплата за вказаним рішенням було проведена лише 05.04.2023 року, наявні підставі для стягнення з державного бюджету України суми 3% річних в розмірі 58 446,51 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 253 355,12 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач-2 та відповідач-3 фактично зазначили, що вони є неналежними відповідачами у справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16.

Як вже було установлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року по справі №910/21285/21, серед іншого, зазначено, що в межах виконавчого провадження №58814989 з примусового виконання постанови від 18.12.2018 №КВ1722/56/АВ/ТД/ФС-724 з ТОВ «Саті-Нова Союз» грошові кошти у розмірі 446 760,00 грн та виконавчий збір у розмірі 44 676,00 грн було стягнуто безпідставно, а оскільки набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, тому помилково (або надмірно) сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь ТОВ «Саті-Нова Союз».

Як вбачається з матеріалів даної справи кошти в розмірі 44 676,00 грн та 446 760,00 грн були перераховані на рахунок позивача Головним управлінням казначейства у м. Києві згідно платіжних доручень №486935354 та №486931853, відповідно, - 06.04.2023 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 (зі змінами та доповненнями) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр) є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Згідно із підпунктом 5 пункту 4 наведеного Положення Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року № 4901-VI, який набрав чинності з 01.01.2013 (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 4901-VI).

Згідно статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Суд звертає увагу, що в даному випадку саме таким, що підлягає застосуванню, є Закон України "Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень", оскільки він є спеціальним у сфері гарантування державою виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 січня 2006 року по справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (Заяви № 27370/03 і № 30049/04) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі, рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У свою чергу, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (зі змінами та доповненнями, надалі Порядок №845).

За положеннями пунктів 3, 48, Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

Відповідно до пункту 50-52 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Крім того, компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку № 845.

Таким чином, суд зазначає, що перерахування коштів за рішенням суду повинно бути здійснено протягом трьох місяців з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей, проте рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року у справі №910/21285/21, за яким повний пакет документів надійшов до Казначейства згідно рекомендованого повідомлення 826, виконано лише 06.04.2023 року, тобто майже через рік, тобто зі значним порушенням встановленого законом строку.

Отже, у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та пунктів 50-52 Порядку №845.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі № 809/836/17.

При цьому, враховуючи викладене, Суд наголошує на тому, що наведена позивачем у позовній заяві позиція з приводу обрахунку сум 3% річних та інфляційних втрат саме з 02.05.2019 року (дата списання з рахунку позивача коштів за виконавчим провадженням 58814989) є помилковою, оскільки нарахування сум фінансових санкцій здійснюється саме за рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року №21285/21 і не може бути здійснене за період, що виник раніше.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, згідно позовної заяви, у зв`язку з фактичним виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року та наказу від 12.09.2022 року у справі №910/21285/21 (рішення набрало законної сили з 15.08.2022 року, у зв`язку з поверненням апеляційної скарги ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022), в частині виплати позивачеві коштів у сумі 491 430,00 грн всупереч вимогам чинного законодавства з порушенням встановленого строку та без встановленої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивач просить суд стягнути за рахунок держави 3% річних в сумі 58 446,51 грн (розрахунок позивача за період з 19.04.2019 року по 05.04.2023 року) та втрати від інфляції в сумі 253 355,12 грн (розрахунок позивача за період з травня 2019 року по березень 2023 року).

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачами не надано суду жодних доказів на спростування факту порушення передбаченого законодавством тримісячного строку перерахування коштів за рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року у справі №910/21285/21, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Отже, беручи до уваги встановлений судом факт виконання рішення суду лише 06.04.2023 року згідно виконавчого документа у справі №910/21285/21, який повинен був бути виконаний Казначейством протягом трьох місяців з дати набрання законної сили рішенням, та практику Європейського суду з прав людини з вказаного питання, суд вважає, що в даному випадку тривалість виконання судового рішення була надмірною і не відповідала положенню статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

При цьому, заперечення відповідача-2, що він є неналежною стороною у справі спростовуються вищенаведеним, а також з огляду на специфіку правовідносин, оскільки відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Державну казначейську службу України.

Окрім того, Суд зазначає, що відповідно до вимог процесуального законодавства резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей щодо органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16.

Стаття 625 Цивільного кодексу України входить до розділу 1 "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відсутність коштів у державних органів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, позаяк Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, при цьому невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від постанові від 26.06.2019 у справі № 757/21050/16-ц.

Одночасно суд зауважує, що статтею 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та передбачені вказаною статтею три проценти річних конкретизуються в частині 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", якою річні проценти встановлюється в розмірі трьох.

Виходячи з положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 року у справі №910/21285/21 позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" 58 446,51 грн - 3 % річних та 253 355,12 грн втрат від інфляції за період з 19.04.2019 року по 05.04.2023 року.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості, зокрема, в частині інфляційних втрат та 3% річних суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

При цьому, у відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За положеннями статей 253, 254 Цивільного кодексу України день фактичного виконання зобов`язання не включається до періоду прострочення.

У статті 254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Наразі, як встановлено судом, з урахуванням приписів статті 254 Цивільного кодексу України та умов статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" граничним строком виконання зобов`язання з перерахування кошти за рішенням суду, враховуючи дату набрання законної сили рішенням (15.08.2022 року), є 15.11.2022 року, в той час як позивачем початком періоду прострочення визначено 19.04.2019 року, що не відповідає приписам чинного законодавства та умовам Закону.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат судом встановлено, що розмір процентів та інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом початку періоду прострочення, становить 5 655,00 грн процентів річних та 18 425,58 грн інфляційних втрат, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних та збитків від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме 5 655,00 грн процентів річних та 18 425,58 грн інфляційних втрат.

Окрім того, заперечення відповідача-3 щодо того, що він є новоствореним органом та не є правонаступником Головного управління Держпраці у Київській області і не може бути відповідачем у даній справі, приймаються судом до уваги, проте відхиляються з огляду на їх неарґументованість, враховуючи таке.

Так, статтею 52 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України Про центральні органи виконавчої влади № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Згідно з пунктами 5 та 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі-Порядок№1074), орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного в наслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених в наслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

12.01.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці №14 (далі Постанова №14), якою прийнято рішення ліквідувати як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, зокрема, Головне управління Держпраці у Київській області.

Наказом Держпраці від 29.09.2022 №161 «Про утворення Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Таким чином, ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Держпраці у Київській області.

18.01.2022 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про перебування Головного управління Держпраці у Київській області в стані припинення (), на підставі рішення державного органу про припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

Отже, між Головним управлінням Держпраці у Київській області та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці з питань праці відбулось компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво, тобто перехід до Центрального міжрегіональне управління Державної служби з питань праці функцій Головного управління Держпраці у Київській області з реалізації державної політики у цій сфері.

При цьому, відповідно до наказу Державної служби України з питань праці від 05 грудня 2022 року №233 з 06 грудня 2022 року Головному управлінню Держпраці у Київській області припинено повноваження та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, натомість такі повноваження та функції передані Центральному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці,

З огляду на викладене, залучення Центрального міжрегіональне управління Державної служби з питань праці відповідачем в справі є правомірним, оскільки має місце правонаступництво.

Означені висновки викладені в Постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2023 року № 640/25954/21.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За наведених обставин, дослідивши всі доводи сторін у справі, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума 3% річних в розмірі 5 655,00 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 18 425,58 грн.

Судовий збір позивача у розмірі 361,21 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз» (ідентифікаційний код 38949830, адреса: 01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 3, офіс 174) суму 3% річних в розмірі 5 655,00 грн (п`ять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 18 425,58 грн (вісімнадцять тисяч чотириста двадцять п`ять гривень 58 копійок) та суму судового збору в розмірі 361,21 грн (триста шістдесят одна гривна 21 копійка) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 315,81 грн залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Саті-Нова Союз».

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С. МОРОЗОВ