ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"18" жовтня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3525/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.

при секретарі судового засідання Петровій О.О.,

за участю представників сторін:

від позивача Бурко О.В. (ордер серії ВО № 1059831 від 28.07.2023);

від відповідача Ілянда О.І. (ордер серії ВТ №1030961 від 19.09.2023);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/3525/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі (03083, м. Київ, просп. Науки, 54-Б, оф. 4; )

до відповідача Комунального підприємства Агрофірми Радгосп Білозерський (75003, Херсонська область, с. Дніпровське, вул. Центральна, 3; )

про стягнення 1 526 224,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023р. Товариство з обмеженою відповідальністю А-Профі звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Агрофірми Радгосп Білозерський, в якій просить суд стягнути з відповідача 1526224,63 грн., у тому числі: 530409,8 грн. заборгованості за поставлений, але неоплачений товар, 388471,74 грн. пені, 81027,26 грн. 10% штрафу, 330608,64 грн. - 30% річних та 195707,17 грн. інфляційних витрат, а також витрат по сплаті судового збору, а також просить суд встановити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення, здійснювати нарахування на суму заборгованості за період з дати прийняття рішення у справі і до моменту фактичного виконання рішення суду:

- 30% річних за формулою: С х 19 х Д : КДР : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення оплати заборгованості, КДР - кількість днів у році, у якому нараховуються проценти.

- пені за формулою: С х 20С х Д : КДР : 100, де С - сума заборгованості, 20С - подвійна облікова ставка НБУ, Д - кількість днів прострочення оплати заборгованості, КДР - кількість днів у році, у якому нараховується пеня.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 та додаткових угод до нього, в частині повної та своєчасної оплати за отриманий товар.

Зокрема, позивач вказує, що відповідно до п. 1.1 договору № 06617/1 від 07.08.2017 року, укладеного між сторонами, в порядку та на умовах, визначених цим договором, ТОВ „А-Профі - як постачальник, зобов`язався поставляти і передавати у власність Агрофірми радгоспу «Білозерський» - як покупцю, визначений цим договором товар, а покупець зобов`язався приймати вказаний товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування (асортимент), одиниці виміру, загальна кількість товару, ціна за одиницю та загальна вартість товару, а також інші умови поставки визначаються сторонами у специфікації, що є невід`ємною частиною даного договору.

В п. 1.3 договору встановлено, що поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями, партією товару вважається обсяг товару, погоджений сторонами у специфікації на одну дату поставки та в один пункт призначення.

Пунктом 3.3. договору визначено, що покупець здійснює оплату товару в розмірі 100% його вартості протягом 60 календарних днів з дати поставки товару покупцю, якщо іншого порядку розрахунків не передбачено у специфікації.

Згідно п. 8.1 договору останній вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2020 року. Також в п. 8.5 договору передбачено, що за відсутності письмового повідомлення про припинення дії договору, строк дії договору автоматично подовжується на наступний календарний рік на тих самих умовах, але не більше трьох разів.

05 травня 2020р. між сторонами договору було укладено додаткову угоду №1, в якій сторони змінили п.8.1 основного договору і встановили строк дії договору до 31 грудня 2021 року. Наразі позивач зазначає, що підписаний покупцем примірник вказаної додаткової угоди №1 відповідач позивачу не повернув. При цьому, позивач, з посиланням на правову позицію, викладену постанові КЦС ВС від 02.08.2023 у справі № 607/16519/21 (61-2330св23), зауважує, що якщо договір (в даному випадку - додаткова угода) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається, як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Також позивач зазначає, що 22 червня 2020р. між сторонами було укладено додаткову угоду №2 про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника.

01 серпня 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3 про зміну п.8.1 основного договору і встановлено, що строк дії основного договору встановлено до 31 грудня 2022р.

01 вересня 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника.

15 вересня 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду №5 про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною назви компанії.

Як вказує позивач, відповідач отримував від позивача товар в рамках укладеного договору (та додаткових угод до нього) за період з 01.07.2020р. до 29.09.2021р. включно. Так, на виконання умов договору ТОВ А-Профі здійснило поставку на адресу Агрофірми Радгосп Білозерський товару у договірній кількості та за видами, що підтверджується підписаними постачальником і покупцем видатковими накладними, а саме: від 01.07.2020 № 1081, від 28.08.2020 № 1439, від 14.09.2020 № 1556, від 25.09.2020 № 1640, від 09.10.2020 № 1750, від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429 на загальну суму 858253,58 грн. з ПДВ. За ствердженнями позивача, Агрофірма Радгосп Білозерський здійснила часткову оплату отриманої нею продукції на суму 327843,76 грн. згідно платіжних доручень від 07.10.2020 № 6960, від 17.11.2020 № 7305, від 17.12.2020 № 7559, від 24.06.2021 № 979, від 19.07.2021 № 1169, від 29.07.2021 № 1273, від 06.08.2021 № 1320, від 17.08.2021 № 1401, від 21.10.2021 № 1803, від 26.10.2021 № 1857.

Таким чином, позивач вказує, що станом на дату подачі позовної заяви загальна заборгованість відповідача за договором за фактично поставлений товар становить 530409,82 грн., що підтверджується накладними (з дорученнями) та банківською випискою ТОВ „А-Профі.

До того ж, враховуючи те, що товар не оплачений, позивач на підставі ст.ст. 546, 547, 611 ЦК України, ст.232 ГК України та п.6.2 договору здійснив нарахування відповідачу пені за несвоєчасну оплату товару по кожній поставці окремо в розмірі 388471,74 грн., а також 10% штрафу в сумі 81027,26 грн., розрахунки яких додано до позову.

Крім того, у зв`язку з несплатою відповідачем всієї вартості придбаного товару у строки, визначені договором, позивачем нараховано відповідачу згідно з п. 6.2 договору та ст.ст. 536, 694 ЦК України 30% річних за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми, що склали 330608,64 грн., а також на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 195707,17 грн., розрахунки яких додано до позову.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі залишено без руху та встановлено позивачу строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду інформації щодо вірного найменування відповідача.

23.08.2023 до Господарського суду Одеської області від Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі надійшла заява про усунення недоліків (вх.№28746/23), згідно якої позивач на виконання вимог вищевказаної ухвали суду вказав вірне найменування відповідача Комунальне підприємство Агрофірма Радгосп Білозерський, тим самим позивач виявлені недоліки усунув.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3535/23 за правилами загального позовного провадження, із призначенням підготовчого засідання на 20.09.2023. Вказаною ухвалою суду запропонованопозивачу надати: письмові пояснення щодо рахунків, на які йде посилання, у здійснених відповідачем оплатах (із наданням до суду відповідних рахунків). Також, зазначеною ухвалою на підставі ст. 91 ГПК - витребувано у позивача оригінали всіх доданих до позовної заяви документів.

08.09.2023 року до Господарського суду Одеської області від ТОВ А-Профі надійшло клопотання (вх.№ 31068/23), згідно якого позивач просив суд призначити проведення судових засідань у справі №916/3525/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з використанням системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon", яке задоволено ухвалою суду від 11.09.2023.

13.09.2023 від позивача до господарського суду надійшли письмові пояснення (вх. № 31591/23), в яких позивач - на виконання ухвали суду від 28.08.2023 - вказав, що невідповідність сум оплати за поставлений товар по рахункам, виставлених позивачем відповідачу, пояснюється тим, що відповідач здійснював некоректну оплату по кожній окремій поставці товару. Наразі, позивач, з посиланням на зведену відомість розрахунків, вказує, що перша партія товару в платіжних документах була зазначено коректно (накладна №1081 від 01.07.2020р., рахунок № 1048) на суму 9408,96 грн. Друга поставка товару була здійснена 28.08.2020р. на суму 58 457,40 грн. (накладна №1439, рахунок №1475), відповідач оплатив її частково. Третя партія товару на суму 47 980,80 грн. (накладна №1556, рахунок №1595) в платіжних документах була теж зазначена коректно. Усі наступні платежі за договором відповідач з незрозумілих причин здійснював з посиланням на рахунок №1475, виставлений позивачем до другої поставки.

Крім того, 13.09.2023 від позивача до суду надійшло клопотання про надання на огляд суду оригіналів витребуваних документів (вх. № 31589/23).

13.09.2023 від відповідача до господарського суду надійшов відзив на позов (вх. № 31712/23), в якому відповідач частково не погоджується з позовними вимогами. Зокрема, відповідач вказує, що на виконання умов договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року ТОВ „А-Профі у період з 01.07.2020 року по 09.10.2020 року включно було поставлено КП Агрофірма радгосп «Білозерський» товар. Однак, у зв`язку з тяжким фінансовим становищем комунального підприємства оплата за поставлений товар здійснювалася частинами. Загалом, як вказує відповідач, матеріальний стан підприємства став підставою для закінчення договірних відносин з ТОВ „А-Профі, тобто непродовження строку дії договору поставки. Тому, за ствердженнями відповідача, строк дії договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року закінчився 31 грудня 2020 року. Наразі, відповідач посилається на п. 9.2 договору поставки, за яким додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін. Однак, як зауважує відповідач, додаткова угода №1 від 05.05.2020 року до договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року (якою за твердженням представника позивача, сторони продовжили строк дії договору поставки до 31.12.2021 року) не підписана з боку покупця; доказів направлення даної додаткової угоди постачальником покупцю суду не надано, а тому її не можна вважати укладеною та взагалі брати до уваги як доказ.

При цьому, відповідач зауважує, що додаткова угода №2 від 22.06.2020 року про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника укладена в період дії основного договору, а додаткова угода №3 від 01.08.2021 року про зміну п. 8.1 основного договору і продовження строку дії договору до 31.12.2022 року укладена після закінчення строку дії договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року. Також, відповідач зауважує, що додаткова угода №4 від 01.09.2021 року та додаткова угода №5 від 15.09.2021 року не підписані з боку покупця, доказів їх направлення постачальником покупцю до суду не надано, а тому вони є неналежними та недопустимими доказами.

Поряд з цим, відповідач з посиланням на акт звірки взаємних розрахунків за період 01.07.2020 року 20.06.2023 року між сторонами та на відповідні видаткові накладні вказує, що у період дії договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року позивачем було здійснено поставку товару: 01.07.2020 року на суму 9 408,96 грн., 28.08.2020 року на суму 58 457,40 грн.; 14.09.2020 року на суму 47 980,80 грн., 25.09.2020 року на суму 80 784,00 грн., 09.10.2020 року на суму 131 212,80 грн., всього на суму 327 843,96 грн. Також згідно акту звірки взаємних розрахунків комунальним підприємством сплачено частинами загальну суму 327 843,76 грн. Наразі, відповідач не заперечує, що зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору, а тому з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару у період дії договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року. Однак, відповідач звертає увагу на те, що сплив строк позовної давності щодо стягнення штрафу, передбаченого п. 6.3 договору поставки. Також відповідач вважає справедливим та розумним зменшення штрафних санкцій.

Щодо заявленої представником позивача заборгованості за поставлену продукцію у сумі 530 409,82 грн., відповідач визнає, що дійсно, на сьогоднішній день КП Агрофірма радгосп „Білозерський має заборгованість перед ТОВ „А-Профі в сумі 530409,82 грн., але підприємство не ухиляється від оплати вартості поставленого позивачем товару і сума заборгованості буде виплачена при першій же можливості. Однак, відповідач звертає увагу суду на те, що товар на суму 530409,82 грн. поставлявся позивачем у період з 31.08.2021 року по 29.09.2021 року включно, тобто після закінчення строку дії договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року, виключно за усною домовленістю сторін, а тому штрафні санкції передбачені п.п. 6.2, 6.3 договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року не можуть бути застосовані до відповідача за несвоєчасну оплату товару на суму 530 409,82 грн.

Що стосується попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи у сумі 71 093,37 грн., то відповідач вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 48 000 грн. та поштові витрати у сумі 200 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому ці вимоги не можуть бути задоволені судом. При цьому, відповідач зауважує, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 48 000 грн. є не співмірнимим із складністю даної справи.

15.09.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (вх. № 32069/23 від 15.09.2023), в якому останній просить суд зменшити штрафні санкції, які підлягають задоволенню, на 90%. Так, відповідач вказує, що в договорі поставки №06617/1 від 07.08.2017 року строків нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання інших, аніж передбачено чинним законодавством, сторонами не встановлено. Виходячи з вищевикладеного та положень ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідач вважає, що період часу, за який позивач може стягнути штрафні санкції за прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором поставки, не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Також, відповідач зауважує, що у разі, якщо виходити з наданих представником позивача розрахунків, то штрафні санкції за несвоєчасну оплату товару у період дії договору поставки, тобто у період з 01.07.2020 року по 09.10.2020 року включно, складають 69773,21 грн., і навіть, враховуючи, що представник позивача неправильно нарахував сумупені та штрафу, оскільки період, за який позивач може їх стягнути за прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором поставки, не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, і відповідно сума штрафних санкцій зменшиться (за рахунок зменшення суми пені та штрафу), вказана сума є дуже значною длякомунального підприємства. Адже, з березня по листопад 2022 року Херсонська область була окупована військами Російської Федерації, окупаційна влада не допускала керівника та працівників на територію комунального підприємства та робочі місця зокрема, у зв`язку з чим КП Агрофірма радгосп „Білозерський було вимушене призупинити діяльність підприємства за всіма напрямками діяльності, що підтверджується наказом директора КП Агрофірма радгосп „Білозерський №29/04-22 від 29.04.2022 року «Про припинення господарської діяльності підприємства у зв`язку з воєнним станом та знаходженням підприємства на окупованій території». Крім того, відповідач вказує, що Херсонщина знаходиться під постійними масованими обстрілами з боку окупаційних військ. Так, починаючи з січня 2023 року, приміщення зернотоку, яке розташоване на території с. Дніпровське Херсонської області та сам врожай (власником якого є КП Агрофірма радгосп «Білозерський») з порушення правил та звичаїв війни було обстріляно військовою артилерією ворога з лівобережжя річки Дніпро понад 200 разів, зерноток зруйновано повністю, чим спричинено матеріальний збиток, у зв`язку з цим внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що відповідачем до відзиву на позов надано витяг з ЄРДР та фототаблиці до протоколу огляду місця події від 30.08.2023 року.

Також, відповідач вказує, що представником позивача не надано доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану ТОВ „А-Профі, зокрема, через несвоєчасну оплату товару КП Агрофірма радгосп «Білозерський» за договором поставки: ускладнення його господарської діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача через несвоєчасну оплату товару за договором поставки №06617/1 від 07.08.2017 року.

Крім того, відповідач зазначає, що ТОВ „А-Профі жодного разу з 2020 року не зверталося до комунального підприємства з вимогами про сплату штрафних санкцій за договором поставки, що свідчить про стабільний фінансовий стан товариства. Тому, на думку відповідача, справедливим та розумним буде зменшення штрафних санкцій, які підлягають задоволенню у даній справі, на 90%.

18.09.2023 від позивача до господарського суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 32360/23), в якій позивач - щодо строку дії договору - вказує, що укладення додаткової угоди №1 від 05 травня 2020р. підтверджується конклюдентними діями відповідача: укладанням наступних додаткових угод в продовження першої, а також тим, що рахунок № 1475 від 27 серпня 2020р., який відповідач - з незрозумілих причин, починаючи з 17 грудня 2020р, постійно вказував у графі «призначення платежу» (див. банківську виписку) при часткових оплатах за товар, - виставлений позивачем ще 27 серпня 2020р., тобто, під час дії договору поставки № 06617/1 та додаткової угоди №1. Як стверджує позивач, жодних усних домовленостей (як стверджує відповідач у відзиві) стосовно будь-яких поставок товару поза межами укладеного договору поставки № 06617/1 від 07 серпня 2017 року, - не існувало та не існує, а доказів зворотнього відповідачем не надано. Крім того, позивач вважає, що доводи відповідача щодо можливості застосування наслідків спливу позовної давності стосовно нарахування штрафних санкцій не заслуговують на увагу, оскільки згідно із законом від 30.03.2020 №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Щодо доводів відповідача про важкий фінансовий стан позивач зауважує, що частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Наразі, позивач звертає увагу суду, що повномасштабне вторгнення російської федерації відбулося 24 лютого 2022 року, що є загальновідомим фактом. Вказаний акт агресії створив труднощі як для відповідача, так і для позивача. Також, як вбачається з хронології поставок та оплат, заборгованість виникла задовго до початку війни, а відтак посилання у відзиві на воєнні труднощі є маніпуляцією і є абсолютно безпідставними.

Наразі, позивач заперечує проти зменшення штрафних санкцій, вказуючи, що існування боргу ще задовго до початку широкомасштабного вторгнення російської федерації до України повністю виключає можливість стверджувати, що відповідач не бажав вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту-позивачу. При цьому, позивач вказує про неможливість зменшення судом відшкодування інфляційних втрат та річних за договором, адже інфляційні втрати та 3% річних є спеціальними мірами цивільно-правової відповідальності, способами захисту майнового права, які не можна ототожнювати зі штрафними санкціями; не є штрафною санкцією також проценти, нараховані згідно ст. 536 ЦК України. Відтак, позивач вважає, що нараховані у позовній заяві інфляційні втрати та проценти річних не можуть бути зменшені в принципі, у суду немає таких повноважень.

20.09.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання (вх. № 32660/23).

Під час підготовчого засідання 20.09.2023 судом було оглянуті оригінали наданих позивачем документів згідно з клопотанням від 13.09.2023 та встановлено, що наявні в матеріалах справи копії відповідають наданим оригіналам, окрім додаткової угоди №2, видаткової накладної №1081 від 01.07.2020 року, довіреності №140 від 14.09.2020 року, додатку № 1 від 22.06.2020 року до договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року, - враховуючи, що на наданих оригіналах наявні печатки відповідача, при цьому на копіях цих документів, що містяться в матеріалах справи, такі відсутні.

Також у підготовчому засіданні 20.09.2023 судом задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим судом оголошено протокольну ухвалу, якою відкладено підготовче засідання на 04.10.2023р. При цьому, судом протокольною ухвалою 20.09.2023 р. задоволено усне клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та призначено наступне судове засідання до розгляду за участю представника позивача поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

04.10.2023 до суду від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю представника відповідача в інших справах (вх. № 34840/23).

У підготовчому засіданні 04.10.2023 судом оголошено протокольну ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з огляду на те, що до зазначеного клопотання не надано жодних доказів, підтверджуючих неможливість участі в судовому засіданні іншого представника юридичної особи або особи, що має повноваження на самопредставництво Агрофірми Радгосп «Білозерський» в порядку ч.3 ст.56 ГПК України.

Наразі, у підготовчому засіданні 04.10.2023 року судом протокольною ухвалою закрито підготовче провадження у справі № 916/3525/23 та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 18 жовтня 2023. Також, судом протокольною ухвалою 04.10.2023 р. задоволено усне клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та призначено наступне судове засідання до розгляду за участю представника позивача поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

Під час розгляду справи по суті у судовому засіданні 18.10.2023 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити повністю; натомість представник відповідача просив частково відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні від 18.10.2023 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

07 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю А-Профі (постачальник) та Агрофірмою радгоспом Білозерський (покупець) був укладений договір поставки № 06617/1, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач як постачальник зобов`язується поставляти і передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а відповідач як покупець зобов`язується приймати цей товар та здійснювати його оплату.

В п. 1.2 договору визначено, що найменування (асортимент), одиниці виміру, кількість товару, ціна за одиницю та загальна вартість товару, умови поставки товару узгоджуються сторонами окремо і зазначаються у специфікаціях, що становлять невід`ємну частину даного договору.

У відповідності з п. 1.3 договору встановлено, що поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями. Партією товару вважається обсяг товару, погоджений сторонами у специфікації на одну дату поставки та в один пункт призначення.

В п. 1.4 договору обумовлено, що умови цього договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору.

Згідно з п. 3.1 договору товар, що поставляється за цим договором, оплачується за цінами, встановленими у специфікаціях до нього.

Загальна вартість цього договору, складається з сумарної вартості товару, що поставляється за цим договором згідно специфікацій до нього (п. 3.2 договору).

За умовами п. 3.3. договору покупець здійснює оплату товару в розмірі 100% вартості партії товару, узгодженої в специфікації, протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки товару покупцю, якщо іншого порядку розрахунків не передбачено у специфікації.

Покупець проводить оплату за товар шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у національній валюті України на поточний рахунок постачальника (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору зобов`язання покупця по оплаті товару вважаються виконаними з моменту надходження відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

В п. 4.1 договору визначено, що поставка товару може здійснюватися на умовах EXW (передано на складі постачальника), або на умовах DDP або на умовах СРТ (перевезення сплачено до місця, вказаного покупцем), або згідно інших міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс». Конкретні умови поставки із зазначенням пункту приймання-передачі товару визначаються у специфікації.

За умовами п. 4.2 договору поставка товару здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з дати підписання сторонами специфікації на поставку товару, якщо іншого терміну поставки товару не зазначено в специфікації.

Згідно з п. 4.3 договору право власності на товар та ризик випадкового знищення (пошкодження) товару переходить від постачальника до покупця з моменту передачі-прийому товару. Датою поставки товару, переходу права власності на товар та всіх ризиків є:

- при передачі продукції на складі постачальника - дата накладної на відпуск товару покупцю, яка видасться постачальником;

- при передачі продукції транспортній організації для доставки покупцю - дата товарно-транспортної накладної щодо передачі товару зазначеному перевізнику.

В п. 4.4 договору обумовлено, що прийом-передача товару проводиться:

- за асортиментом та кількістю - згідно видаткової накладної;

- за якістю - згідно сертифікату відповідності або іншого передбаченого чинним законодавством України документу, що підтверджує його якість.

Приймання товару по кількості та якості здійснюється відповідно до Інструкцій № П6 від 15.06.1965 р. і №П7 від 25.04.1966 р. з урахуванням особливостей даного договору (п. 4.5 договору).

Згідно п. 8.1 договору останній вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31 грудня 2017 року.

В п. 8.5 договору передбачено, що у разі відсутності протягом одного місяця до закінчення терміну дії даного договору заяви однієї із сторін про припинення його дії, він вважається щоразу пролонгованим на кожний наступний календарний рік та на тих самих умовах, що і даний договір, але не більше трьох разів.

Так, позивачем до позову надано копії додаткових угод: № 1 від 05.05.2020 року про продовження строку дії договору до 31.12.2021 року; №2 від 22.06.2020 року про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника; №3 від 01.08.2021 року про зміну п. 8.1 основного договору і продовження строку дії договору до 31.12.2022 року, № 4 від 01.09.2021 року про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника та № 5 від 15.09.2021 року про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною назви компанії.

Як вказує позивач, на виконання умов договору ТОВ А-Профі здійснило поставку на адресу Агрофірми Радгосп Білозерський товару на загальну суму 858253,58 грн. з ПДВ згідно видаткових накладних від 01.07.2020 № 1081, від 28.08.2020 № 1439, від 14.09.2020 № 1556, від 25.09.2020 № 1640, від 09.10.2020 № 1750, від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429, в свою чергу, відповідачем здійснено часткову оплату отриманого товару на суму 327843,76 грн. згідно платіжних доручень від 07.10.2020 № 6960, від 17.11.2020 № 7305, від 17.12.2020 № 7559, від 24.06.2021 № 979, від 19.07.2021 № 1169, від 29.07.2021 № 1273, від 06.08.2021 № 1320, від 17.08.2021 № 1401, від 21.10.2021 № 1803, від 26.10.2021 № 1857. У зв`язку з цим позивачем заявлено до стягнення з відповідача 530409,82 грн. заборгованості за договором за фактично поставлений товар.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, вищевказаний договір поставки є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

У відповідності до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, як з`ясовано судом, після спливу встановленого в п. 8.1 договору строку - 31 грудня 2017 року жодна із сторін не зверталась із заявою про припинення дії вказаного договору, у зв`язку з чим цей договір було пролонговано автоматично на кожний наступний календарний рік. При цьому, слід зазначити, що з урахуванням положень п. 8.5 договору автоматична пролонгація договору на кожний наступний календарний рік можлива не більше 3 разів, тобто на 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік, тобто до 31.12.2020 року.

Відтак, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що вказаний договір діяв виключно до 31.12.2020 року. Поряд з цим, судом не приймаються до уваги доводи позивача про встановлення строку дії договору до 31.12.2021 року, з огляду на додану до позову копію додаткової угоди №1 від 05.05.2020 року до договору поставки №06617/1 від 07.08.2017 року, оригінал якої оглянуто судом та який не містить ані підпису з боку покупця, зокрема директора відповідача, ані печатки відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Як встановлено статтею 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Наразі матеріали справи не містять доказів звернення позивача з листами/ повідомленнями до відповідача про необхідність зміни строку договору згідно з додатковою угодою №1 від 05.05.2020 року, у т.ч. доказів направлення вказаної додаткової угоди позивачем на адресу відповідача, як і не містять доказів отримання відповідачем такої пропозиції про продовження строку дії договору та її погодження.

Отже, приписами ст. 188 ГК України врегульовано порядок та умови зміни господарського договору, який позивачем не дотримано.

Також в п. 9.2 договору поставки передбачено, що додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін.

З огляду на вказане, та враховуючи те, що вказана додаткова угода № 1 не підписана з боку відповідача, відповідно, така додаткова угода не створює жодних наслідків для сторін, крім тих, які пов`язані з неукладенням цієї додаткової угоди.

До того ж, суд зазначає, що у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, позивач був наділений правом звернутися до суду для вирішення спору. Однак, докази такого звернення в матеріалах справи відсутні.

Доводи позивача щодо недобросовісної та суперечливої поведінки з боку відповідача, враховуючи укладення 22 червня 2020р. між сторонами додаткової угоди № 2 до спірного договору про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника, яка підписана відповідачем належним чином, судом оцінюються критично. Адже додаткова угода №2 від 22.06.2020 року про зміну реквізитів у зв`язку зі зміною керівника була укладена між позивачем та відповідачем в період дії договору поставки №06617/1 (до 31.12.2020). Нумерація вказаної додаткової угоди не свідчить про те, що відповідач, тим самим, визнає існування та чинність додаткової угоди №1.

Стосовно додаткової угоди № 3 від 01.08.2021 року про зміну п. 8.1 основного договору поставки №06617/1 і продовження строку дії цього договору до 31.12.2022 року, оригінал якої було оглянуто судом під час розгляду справи, суд зазначає, що вказана угода укладена після припинення дії спірного договору поставки. Між тим, зміна умов договору неможлива після припинення дії основного договору, а внесення змін до договору, який вже припинився, не створює жодних правових наслідків.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Так, відповідно до ч. 1 статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки.

Отже, внесення змін до погодженого сторонами порядку та строків виконання зобов`язання може мати місце виключно за умови, що таке зобов`язання не припинилось.

Внесення змін до договору, зобов`язання за яким вже припинилися, вочевидь не може бути спрямоване на реальне настання правових наслідків. Адже, припинення зобов`язання має остаточний характер, і чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду в постанові від 21.09.2022 у справі № 922/2012/21, в якій зазначено, що внести зміни до припиненого (неіснуючого) зобов`язання неможливо.

Відтак, вищевказана додаткова угода № 3 до договору поставки №06617/1, яка не окремим самостійним правочином, та якою внесено зміни до договору, зобов`язання за яким є припиненими, не змінює вже припинені правовідносини між сторонами та не створює правових наслідків, пов`язаних з її укладенням.

Поряд з цим судом не приймаються до уваги посилання позивача на додаткові угоди №4 від 01.09.2021 року і №5 від 15.09.2021 року до договору поставки №06617/1, оригінали яких оглянуті судом, та які не містять ані підпису з боку покупця, зокрема директора відповідача, ані печатки відповідача. Вказані додаткові угоди № 4 і № 5 вважаються неукладеними, а тому не породжують будь-які наслідки для сторін, крім тих, які пов`язані з їх неукладенням. Тим більш, як вже зазначалось вище, внесення змін за такими додатковими угодами до припиненого договору неможливо.

Разом з тим, з огляду на те, що позивачем заявлено вимоги саме внаслідок виконання договору поставки №06617/1, строк дії якого, як встановлено судом, закінчився 31.12.2020 року, суд вважає за необхідне встановити ступінь виконання сторонами вказаного договору у період його дії.

Так, згідно ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, у період дії договору поставки №06617/1 протягом 2020 року, - 22 червня 2020 року між сторонами було підписано та оформлено додаток № 1 до вказаного договору „Специфікація № 7, в якій сторони обумовили поставку активованого вугілля та neomoscan PA 19 V на загальну суму 9408,96 грн. з ПДВ, строк оплати 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, умови поставки: DDP за адресою відділення „Нової пошти № 1 у с. Дніпровське, вантажоодержувач: Агрофірма радгосп „Білозерський; строк поставки 5 календарних днів з дати підписання сторонами цієї специфікації.

Термін "поставка зі сплатою мита" згідно Інкотермс означає, що продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення. Продавець несе всі витрати та ризики, пов`язані з доставкою товару до цього місця, включаючи (у відповідних випадках) будь-які "мита" (під словом "мито" тут розуміється відповідальність за виконання та ризики виконання дій з проходження митних процедур, а також оплата витрат митного очищення, податків, митних і інших зборів) на імпорт до країни призначення.

Так, згідно видаткової накладної № 1081 від 01.07.2020 р. позивачем було поставлено відповідачу активоване вугілля та neomoscan PA 19 V на загальну суму 9408,96 грн. з ПДВ, про що свідчать підписи посадових осіб від постачальника і покупця на видатковій накладній. При цьому, на оплату вказаного товару позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 1048 від 22.06.2020, який підлягав сплаті протягом 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, тобто до 30.08.2020 включно. З наданої позивачем банківської виписки АТ „Райффайзен Банк по рахунку ТОВ „А-Профі за період з 01.07.2020 до 07.08.2023 вбачається, що рахунок № 1048 від 22.06.2020 був сплачений відповідачем 17.11.2020 згідно платіжного доручення № 7305, з прострочкою.

27.08.2020 між сторонами було підписано та оформлено додаток № 1 до договору поставки №06617/1 „Специфікація № 8, в якій сторони обумовили поставку дріжджів на загальну суму 58457,40 грн. з ПДВ, строк оплати 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, умови поставки: DDP за адресою відділення „Нової пошти № 1 у с. Дніпровське, вантажоодержувач: Агрофірма радгосп „Білозерський; строк поставки 5 календарних днів з дати підписання сторонами цієї специфікації. Так, згідно видаткової накладної № 1439 від 28.08.2020 р. позивачем було поставлено відповідачу дріжджі на загальну суму 58457,40 грн. з ПДВ, про що свідчать підписи посадових осіб від постачальника і покупця на видатковій накладній. При цьому, на оплату вказаного товару позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 1475 від 27.08.2020, який підлягав сплаті протягом 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, тобто до 27.10.2020 включно. Повноваження представника покупця на отримання цінностей від позивача по рахунку № 1475 підтверджуються довіреністю № 125 від 28.08.2020. З наданої позивачем банківської виписки АТ „Райффайзен Банк по рахунку ТОВ „А-Профі за період з 01.07.2020 до 07.08.2023, а також розрахунків позивача вбачається, що рахунок № 1475 від 27.08.2020 був сплачений відповідачем частинами з прострочкою, а саме: 17.12.2020 в сумі 15000,00 грн. згідно платіжного доручення № 7305, 24.06.2021 в сумі 20000,00 грн. згідно платіжного доручення № 979, 19.07.2021 в сумі 20000,00 грн. згідно платіжного доручення № 1169, 29.07.2021 в сумі 3457,40 грн. згідно платіжного доручення № 1273.

11.09.2020 між сторонами було підписано та оформлено додаток № 1 до договору поставки №06617/1 „Специфікація № 9, в якій сторони обумовили поставку ферментного препарату на загальну суму 47980,80 грн. з ПДВ, строк оплати 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, умови поставки: DDP за адресою відділення „Нової пошти № 1 у с. Дніпровське, вантажоодержувач: Агрофірма радгосп „Білозерський; строк поставки 5 календарних днів з дати підписання сторонами цієї специфікації. Так, згідно видаткової накладної № 1556 від 14.09.2020 р. позивачем було поставлено відповідачу ферментного препарату на загальну суму 47980,80 грн. з ПДВ, про що свідчать підписи посадових осіб від постачальника і покупця на видатковій накладній. При цьому, на оплату вказаного товару позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 1595 від 11.09.2020, який підлягав сплаті протягом 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, тобто до 13.11.2020 включно. Повноваження представника покупця на отримання цінностей від позивача по рахунку № 1595 підтверджуються довіреністю № 140 від 14.09.2020. З наданої позивачем банківської виписки АТ „Райффайзен Банк по рахунку ТОВ „А-Профі за період з 01.07.2020 до 07.08.2023 вбачається, що рахунок № 1595 від 11.09.2020 був сплачений відповідачем своєчасно 07.10.2020 згідно платіжного доручення № 6960 на суму 47980,80 грн.

23.09.2020 між сторонами було підписано та оформлено додаток № 1 до договору поставки №06617/1 „Специфікація № 10, в якій сторони обумовили поставку ферментних препаратів на загальну суму 80784,00 грн. з ПДВ, строк оплати 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, умови поставки: DDP за адресою відділення „Нової пошти № 1 у с. Дніпровське, вантажоодержувач: Агрофірма радгосп „Білозерський; строк поставки 5 календарних днів з дати підписання сторонами цієї специфікації. Так, згідно видаткової накладної № 1640 від 25.09.2020 р. позивачем було поставлено відповідачу ферментні препарати на загальну суму 80784,00 грн. з ПДВ, про що свідчать підписи посадових осіб від постачальника і покупця на видатковій накладній. При цьому, на оплату вказаного товару позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 1677 від 23.09.2020, який підлягав сплаті протягом 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, тобто до 25.11.2020 включно. З наданої позивачем банківської виписки АТ „Райффайзен Банк по рахунку ТОВ „А-Профі за період з 01.07.2020 до 07.08.2023, а також розрахунків позивача вбачається, що рахунок № 1677 від 23.09.2020 був сплачений відповідачем двома платежами з прострочкою, а саме: 29.07.2021 в сумі 46542,60 грн. згідно платіжного доручення № 1273 і 05.08.2021 в сумі 34241,40 грн. згідно платіжного доручення № 1320.

09.10.2020 між сторонами було підписано та оформлено додаток № 1 до договору поставки №06617/1 „Специфікація № 11, в якій сторони обумовили поставку ферментного препарату на загальну суму 131212,80 грн. з ПДВ, строк оплати 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, умови поставки: DDP за адресою відділення „Нової пошти № 1 у с. Дніпровське, вантажоодержувач: Агрофірма радгосп „Білозерський; строк поставки 5 календарних днів з дати підписання сторонами цієї специфікації. Так, згідно видаткової накладної № 1750 від 09.10.2020 р. позивачем було поставлено відповідачу ферментний препарат на загальну суму 131212,80 грн. з ПДВ, про що свідчать підписи посадових осіб від постачальника і покупця на видатковій накладній. При цьому, на оплату вказаного товару позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 1801 від 09.10.2020, який підлягав сплаті протягом 60 календарних днів від дати поставки товару покупцю, тобто до 09.12.2020 включно. З наданої позивачем банківської виписки АТ „Райффайзен Банк по рахунку ТОВ „А-Профі за період з 01.07.2020 до 07.08.2023, а також розрахунків позивача вбачається, що рахунок № 1801 від 09.10.2020 був сплачений відповідачем двома платежами частинами з прострочкою, а саме: 05.08.2021 в сумі 15758,60 грн. згідно платіжного доручення № 1320, 17.08.2021 в сумі 20000,00 грн. згідно платіжного доручення № 1401, 29.09.2021 в сумі 50000,00 грн. згідно платіжного доручення № 668, 21.10.2021 в сумі 20375,00 грн. згідно платіжного доручення № 1803, 26.10.2021 в сумі 25079,00 грн. згідно платіжного доручення № 1857.

Вищенаведені обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають доведенню. При цьому, позивачем було зауважено, що в платіжних документах про оплату товару по специфікації № 10 і № 11 відповідачем помилково зроблено посилання на рахунок №1475, який був виставлений позивачем на оплату товару по специфікації № 8.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд доходить висновку, що відповідач повністю розрахувався з позивачем за поставлений товар в межах договору поставки №06617/1.

Разом з тим, у позовній заяві позивачем заявлено до стягнення суму боргу за поставлений у 2021 році товар за видатковими накладними від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429 на загальну суму 530409,82 грн.

Між тим, з огляду на вище встановлені судом обставини щодо закінчення строку дії договору поставки №06617/1 31.12.2020, суд вважає, що здійснення позивачем поставки товару відповідачу протягом 2021 року відбулось поза межами спірного договору.

Наразі, слід зазначити, що додані позивачем до позову копії додатку № 1 до договору поставки №06617/1 у вигляді „Специфікація № 12 від 31.08.2021 року, „Специфікація № 13 від 01.09.2021 року, „Специфікація № 14 від 08.09.2021 року, „Специфікація № 15 від 13.09.2021 року, „Специфікація № 16 від 17.09.2021 року, оригінали яких не містять підпису директора покупця (відповідача), а також печатки відповідача, вважаються неукладеними. В свою чергу, вказані специфікації не створюють жодних правових наслідків для сторін.

Поряд з цим судом з`ясовано, що відповідачем не оспорюється факт поставки позивачем відповідачу ферментних препаратів та дріжджів за видатковими накладними від 31.08.2021 № 1236 на суму 75578,52 грн., від 02.09.2021 № 1264 на суму 97327,80 грн., від 09.09.2021 № 1314 на суму 165045,91 грн., від 14.09.2021 № 1341 на суму 88915,20 грн., від 17.09.2021 № 1365 на суму 56494,20 грн., від 29.09.2021 № 1429 на суму 47047,99 грн., всього на загальну суму 530409,82 грн.

Наразі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд зазначає, що дії ТОВ „А-Профі щодо поставки обумовленого сторонами товару згідно вказаних видаткових накладних та його прийняття з боку відповідальної особи відповідача, у т.ч. особою, що діяла на підставі відповідних довіреностей № 72 від 31.08.2021, № 77 від 14.09.2021, свідчать про те, що між сторонами виникли зобов`язання з поставки товару.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Наразі стаття 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Оскільки законом не встановлена особлива форма договору поставки/купівлі-продажу фарби/пігментів, суд доходить до висновку про фактичне укладення сторонами вказаного договору, адже сторонами вчинені фактичні дії, які свідчать про укладення сторонами договору на придбання вказаного товару. В свою чергу вказані обставини свідчать про виникнення у сторін по справі господарських зобов`язань відповідно до ст. ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отримання відповідачем поставленого з боку позивача товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов чинного законодавства на підставі належним чином оформлених видаткових накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

До того ж, строк виконання грошового зобов`язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Як вбачається з видаткових накладних від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429, в них не встановлено строк оплати отриманого товару, тому відповідач був зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, що відповідає положенням ст. 692 ЦК України.

Наразі, як вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачем, обов`язок зі сплати вартості отриманого товару відповідачем не виконано у визначений строк, у зв`язку з чим у відповідача існує заборгованість перед позивачем в сумі 530409,82 грн.

Так, несплатою позивачу вартості отриманого товару за спірними накладними відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, суд вважає цілком обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в заявленій сумі 530409,82 грн., яка визнається відповідачем повністю.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 330608,64 грн. 30% річних за користування чужими коштами, 388 471,74 грн. пені та 81027,26 грн. штрафу, нарахованих по договору поставки №06617/1, суд зазначає наступне.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати поставленого товару за видатковими накладними від 01.07.2020 № 1081, від 28.08.2020 № 1439, від 25.09.2020 № 1640, від 09.10.2020 № 1750 не виконав у встановлений договором та специфікаціями (додаток № 1 до договору) строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що, в свою чергу, тягне за собою відповідні правові наслідки.

Адже, за ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем вартості поставленого товару за договором) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 6.2 договору поставки №06617/1 у випадку несвоєчасної або неповної оплати товару згідно пункту 3.3 покупець сплачує постачальнику на його вимогу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а також 30% річних за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми.

Згідно ч.1 ст. 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару (ч.4 ст. 694 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Стаття 536 ЦК України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, відсотки за користування товарним кредитом за своєю правовою природою є процентами за користування чужими грошовими коштами і стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов`язань, ані штрафною санкцією.

Враховуючи встановлене судом несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині оплати поставленого товару за видатковими накладними від 01.07.2020 № 1081, від 28.08.2020 № 1439, від 25.09.2020 № 1640, від 09.10.2020 № 1750 по договору №06617/1, суд вважає, що нараховані позивачем 30% річних за користування товарним кредитом по кожній поставці окремо відповідають вимогам чинного законодавства, положенням договору та заявлені правомірно. Між тим, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 30% річних за користування грошовими коштами, що нараховані на суму несвоєчасно виконаного зобов`язання за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку 30% річних позивачем помилково включено день оплати у відповідний період нарахування. З огляду на таке, судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" здійснено самостійний перерахунок 30% річних на існуючу суму боргу по кожній поставці за вищевказаними видатковими накладними у відповідний період нарахування, з огляду на здійснення відповідачем поступово часткових оплат, а саме:

Період нарахування на суму грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 31/08/2020 до 16/11/2020 9 408,96 x 30 % x 78 : 366 : 10078601,56 грн.
з 27/10/2020 до 16/12/2020 58 457,40 x 30 % x 51 : 366 : 100512 443,71 грн.
з 17/12/2020 до 31/12/2020 43 457,40 x 30 % x 15 : 366 : 10015534,31 грн.
з 01/01/2021 до 23/06/2021 43 457,40 x 30 % x 174 : 365 : 1001746 215,00 грн.
з 24/06/2021 до 18/07/2021 23 457,40 x 30 % x 25 : 365 : 10025482,00 грн.
з 19/07/2021 до 28/07/2021 3 457,40 x 30 % x 10 : 365 : 1001028,42 грн.
з 26/11/2020 до 31/12/2020 80 784,00 x 30 % x 36 : 366 : 100362 383,79 грн.
з 01/01/2021 до 28/07/2021 80 784,00 x 30 % x 209 : 365 : 7,14 грн.
з 29/07/2021 до 04/08/2021 34 241,40 x 30 % x 7 : 365 : 1007197,01 грн.
з 10/12/2020 до 31/12/2020 131 212,80 x 30 % x 22 : 366 : 100222 366,13 грн.
з 01/01/2021 до 04/08/2021 131 212,80 x 30 % x 216 : 365 : 4,77 грн.
з 05/08/2021 до 16/08/2021 115 454,20 x 30 % x 12 : 365 : 100121 138,73 грн.
з 17/08/2021 до 28/09/2021 95 454,20 x 30 % x 43 : 365 : 100433 373,59 грн.
з 29/09/2021 до 20/10/2021 45 454,20 x 30 % x 22 : 365 : 10022821,91 грн.
з 21/10/2021 до 25/10/2021 25 079,20 x 30 % x 5 : 365 : 1005103,07 грн.
Відтак, сума нарахованих 30% річних за користування чужими грошовими коштами по договору №06617/1 складає 57861,13 грн., а не 57958,02 грн., як розраховано позивачем.

Щодо нарахованих позивачем 30% річних за користування чужими грошовими коштами на суму товару по видатковим накладним від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429 суд зазначає, що оскільки поставка товару за вказаними видатковими накладними відбувалась поза межами договору, і за кожною поставкою у сторін виникли окремі правовідносини (договір поставки у спрощений спосіб), відповідно встановлені в п. 6.2 договору поставки № 06617/1 проценти річних не можуть бути нараховані на суму товару по вказаним накладним. Адже умови договору поставки № 06617/1 від 07.08.2017 не підлягають застосуванню до правовідносин сторін, що виникли по видатковим накладним від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих 30% річних за користування грошовими коштами на суму товару по вказаним накладним, що за розрахунком позивача складають 272650,62 грн., не підлягають задоволенню. Наразі суд зауважує, що позивач не позбавлений права в такому випадку здійснити нарахування 3% річних на суму боргу по вказаним накладним згідно з положеннями ст. 625 ЦК України, однак такі вимоги позивачем не заявлялись.

Крім того, суд вважає частково обґрунтованим нарахування позивачем пені з огляду на таке.

Так, враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині оплати поставленого товару за видатковими накладними від 01.07.2020 № 1081, від 28.08.2020 № 1439, від 25.09.2020 № 1640, від 09.10.2020 № 1750 по договору поставки №06617/1, суд вважає правомірним нарахування позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення по кожній поставці окремо на протязі періоду з 31.08.2020 р. до 26.10.2021 р.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі N 904/4156/18 наголосила, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України також викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10224/14, від 23.05.2018 у справі №910/15492/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Щодо доводів відповідача про можливе нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період не більше як за 6 місяців згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, суд зауважує наступне.

Так, за ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Між тим, в п. 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Наразі, на всій території України діяв карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211 з 12 березня 2020 року та продовжувався згідно постанови Кабінету Міністрів України неодноразово, зокрема згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 було продовжено до 30.06.2023.

За таких обставин, дія Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX фактично наділяла суб`єктів господарювання правом нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Оскільки початок нарахування позивачем пені по видатковим накладним за 2020 рік припадає на серпень 2020 року, а кінець періоду нарахування на жовтень 2021 року, відповідно в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, що діяли у спірний період.

Стосовно періоду нарахування пені після закінчення строку дії договору поставки № 06617/1 31.12.2020, суд зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України. Проте поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними. Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі N 910/7981/17 та від 18.11.2019 року у справі N 910/16750/18.

Враховуючи наведені положення законодавства, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині оплати поставленого товару, тому наявні підстави для нарахування позивачем пені поза межами строку дії договору поставки за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару, яке мало місце під час дії цього договору. Аналогічна позиція наведена в постанові КГС ВС від 04.05.2018 у справі N 927/333/17.

Разом з тим, враховуючи усі вищенаведені обставини, судом перевірено здійснений позивачем розрахунок пені на суму несвоєчасно виконаного зобов`язання за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення та встановлено, що при розрахунку пені позивачем помилково включено день оплати у відповідний період нарахування. Адже день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи, при цьому, за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Таким чином, виходячи з наведеного, судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" здійснено самостійний перерахунок пені на існуючу суму боргу по кожній поставці за вищевказаними видатковими накладними у відповідний період нарахування, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду початку прострочення і кінцеву дату розрахунку, з урахуванням здійснення відповідачем поступово часткових оплат, а саме:

- на суму вартості товару по видатковій накладній від 01.07.2020 № 1081:

Період розрахункуКількість днів у періодіСума
31.08.2020 - 16.11.2020 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 9 408,96 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 78 днів (прострочення) : 100 78240,62 грн.

- на суму вартості товару по видатковій накладній від 28.08.2020 № 1439:

Період розрахункуКількість днів у періодіСума
27.10.2020 - 16.12.2020 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 58 457,40 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 51 днів (прострочення) : 100 51977,48 грн.
17.12.2020 - 31.12.2020 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 43 457,40 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 15 днів (прострочення) : 100 15213,72 грн.
01.01.2021 - 04.03.2021 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 43 457,40 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 365) x 63 днів (прострочення) : 100 63900,10 грн.
05.03.2021 - 15.04.2021 : 6,50 (облікова ставка НБУ) 43 457,40 (Сума боргу) x (2 x 6,50 : 365) x 42 днів (прострочення) : 100 42650,08 грн.
16.04.2021 - 23.06.2021 : 7,50 (облікова ставка НБУ) 43 457,40 (Сума боргу) x (2 x 7,50 : 365) x 69 днів (прострочення) : 100 691 232,29 грн.
24.06.2021 - 18.07.2021 : 7,50 (облікова ставка НБУ) 23 457,40 (Сума боргу) x (2 x 7,50 : 365) x 25 днів (прострочення) : 100 25241,00 грн.
19.07.2021 - 22.07.2021 : 7,50 (облікова ставка НБУ) 3 457,40 (Сума боргу) x (2 x 7,50 : 365) x 4 днів (прострочення) : 100 45,68 грн.
23.07.2021 - 28.07.2021 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 3 457,40 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 365) x 6 днів (прострочення) : 100 69,09 грн.

- на суму вартості товару по видатковій накладній від 25.09.2020 № 1640:

Період розрахункуКількість днів у періодіСума
26.11.2020 - 31.12.2020 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 80 784,00 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 36 днів (прострочення) : 100 36953,52 грн.
01.01.2021 - 04.03.2021 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 80 784,00 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 365) x 63 днів (прострочення) : 100 631 673,22 грн.
05.03.2021 - 15.04.2021 : 6,50 (облікова ставка НБУ) 80 784,00 (Сума боргу) x (2 x 6,50 : 365) x 42 днів (прострочення) : 100 421 208,44 грн.
16.04.2021 - 22.07.2021 : 7,50 (облікова ставка НБУ) 80 784,00 (Сума боргу) x (2 x 7,50 : 365) x 98 днів (прострочення) : 100 983 253,49 грн.
23.07.2021 - 28.07.2021 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 80 784,00 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 365) x 6 днів (прострочення) : 100 6212,47 грн.
29.07.2021 - 04.08.2021 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 34 241,40 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 365) x 7 днів (прострочення) : 100 7105,07 грн.

- на суму вартості товару по видатковій накладній від 25.09.2020 № 1640:

Період розрахункуКількість днів у періодіСума
10.12.2020 - 31.12.2020 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 131 212,80 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 22 днів (прострочення) : 100 22946,45 грн.
01.01.2021 - 04.03.2021 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 131 212,80 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 365) x 63 днів (прострочення) : 100 632 717,72 грн.
05.03.2021 - 15.04.2021 : 6,50 (облікова ставка НБУ) 131 212,80 (Сума боргу) x (2 x 6,50 : 365) x 42 днів (прострочення) : 100 421 962,80 грн.
16.04.2021 - 22.07.2021 : 7,50 (облікова ставка НБУ) 131 212,80 (Сума боргу) x (2 x 7,50 : 365) x 98 днів (прострочення) : 100 985 284,46 грн.
23.07.2021 - 04.08.2021 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 131 212,80 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 365) x 13 днів (прострочення) : 100 13747,73 грн.
05.08.2021 - 16.08.2021 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 115 454,20 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 365) x 12 днів (прострочення) : 100 12607,32 грн.
17.08.2021 - 09.09.2021 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 95 454,20 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 365) x 24 днів (прострочення) : 100 241 004,23 грн.
10.09.2021 - 28.09.2021 : 8,50 (облікова ставка НБУ) 95 454,20 (Сума боргу) x (2 x 8,50 : 365) x 19 днів (прострочення) : 100 19844,70 грн.
29.09.2021 - 20.10.2021 : 8,50 (облікова ставка НБУ) 45 454,20 (Сума боргу) x (2 x 8,50 : 365) x 22 днів (прострочення) : 100 22465,75 грн.
21.10.2021 - 25.10.2021 : 8,50 (облікова ставка НБУ) 25 079,20 (Сума боргу) x (2 x 8,50 : 365) x 5 днів (прострочення) : 100 558,40 грн.
Таким чином, сума пені по договору поставки №06617/1 на суму боргу за вказаними видатковими накладними складає 26515,86 грн., а не 26572,53 грн., як розраховано позивачем.

До того ж, в п. 6.3 договору поставки №06617/1 передбачено, що у випадку перевищення строків оплати вартості переданого товару згідно п. 3.3 понад 30 (тридцять) календарних днів, покупець зобов`язується сплатити постачальнику штраф в розмірі 10% від простроченої суми платежу.

Як було зазначено вище, в п. 3.3. договору передбачено строк оплати товару протягом 60 календарних днів з дати поставки товару, так само передбачено і в специфікаціях. Отже, право на нарахування штрафу у позивача виникає після наступних 30 календарних днів за спливом встановленого строку оплати (60 календарних днів після поставки), а саме на 91 день після поставки товару.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

З огляду на вказані положення закону і договору та враховуючи те, що відповідачем було прострочено виконання зобов`язання з оплати поставленого товару за видатковими накладними від 01.07.2020 № 1081, від 28.08.2020 № 1439, від 25.09.2020 № 1640, від 09.10.2020 № 1750 по договору поставки №06617/1 понад 30 календарних днів, суд вважає, що позивач має право застосувати до відповідача санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 10% від суми вартості товару по кожній поставці, у т.ч. по накладній від 01.07.2020 № 1081 право виникло з 30.09.2020, по накладній від 28.08.2020 № 1439 з 27.11.2020, від 25.09.2020 № 1640 з 25.12.2020, від 09.10.2020 № 1750 - з 08.01.2021.

Наразі, суд зазначає, що нарахування позивачем штрафу на суму періодичних платежів по вказаним видатковим накладним, як вказано у наданому до суду розрахунку, є необґрунтованим, оскільки за ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (разове стягнення). Тобто, в даному випадку за умовами договору штраф нараховується разово у випадку прострочення відповідачем оплати товару в розмірі 100% вартості партії товару понад 30 календарних днів після строку, визначеного в п. 3.3 договору. Тому сума штрафу розраховується, виходячи з 100% вартості партії товару, яка підлягала сплаті, а не від розміру здійснених відповідачем з простроченням періодичних платежів, зокрема:

- на суму вартості товару 9408,96 грн. по видатковій накладній від 01.07.2020 № 1081 розмір штрафу складає 940,90 грн. (9408,96 грн. х 10%);

- на суму вартості товару 58457,40 грн. по видатковій накладній від 28.08.2020 № 1439 розмір штрафу складає 5845,74 грн. (58457,40 грн. х 10%);

- на суму вартості товару 80784,00 грн. по видатковій накладній від 25.09.2020 № 1640 розмір штрафу складає 8078,40 грн. (80784,00 грн. х 10%);

- на суму вартості товару 131212,80 грн. по видатковій накладній від 09.10.2020 № 1750 розмір штрафу складає 13121,28 грн. (131212,80 грн. х 10%).

Відтак, загальний розмір штрафу на суму простроченого платежу по вказаним видатковим накладним складає 27986,32 грн.

Щодо нарахованих позивачем суми пені і штрафу на суму вартості товару по видатковим накладним від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429 суд зазначає, що оскільки поставка товару за вказаними видатковими накладними відбувалась поза межами договору, і за кожною поставкою у сторін виникли окремі правовідносини (договір поставки у спрощений спосіб), відповідно передбачені в п. 6.2 і п. 6.3 договору поставки № 06617/1 пеня і штраф не можуть бути нараховані на існуючу заборгованість по вказаним накладним.

Як встановлено судом вище, поставка товару згідно видаткових накладних в 2021 році відбулась поза межами дії договору (після закінчення строку дії договору). Отже, прострочення виконання зобов`язання відповідачем в частині оплати товару, який було поставлено позивачем відповідачу на підставі видаткових накладних від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429, мало місце поза межами строку дії договору. Так, умови договору поставки № 06617/1 від 07.08.2017 не підлягають застосуванню до правовідносин сторін, що виникли по видатковим накладним від 31.08.2021 № 1236, від 02.09.2021 № 1264, від 09.09.2021 № 1314, від 14.09.2021 № 1341, від 17.09.2021 № 1365, від 29.09.2021 № 1429. Таким чином, у суду відсутні підстави для застосування до відповідача передбаченої умовами договору поставки № 06617/1 відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яке мало місце не під час дії вказаного договору.

Як вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 р. у справі № 904/4156/18, за змістом положень законодавства, зокрема ст. 231 ГК України, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

З огляду на характер правовідносин, які склались між сторонами, відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення строків оплати товару не передбачена законодавчими актами.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованої пені в сумі 361899,21 грн. та штрафу в сумі 53040,96 грн. на існуючу суму боргу по накладним за 2021 рік не підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про сплив позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій суд зауважує наступне.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Як вже зазначалось вище, згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року N 540-IX, який набрав чинності з 02.04.2020 року. Як вже зазначалось вище, на всій території України діяв карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211 з 12 березня 2020 року та продовжувався згідно постанови Кабінету Міністрів України неодноразово. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 карантин діяв до 30.06.2023.

Відтак, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX з 2 квітня 2020 року було продовжено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій на строк дії карантину.

Крім того, згідно з положеннями пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний пункт був також введений в дію на підставі Закону України № 2120-IX від 15.03.2022 з 17 березня 2022 року.

Отже, строк позовної давності для заявлення вимог про стягнення штрафних санкцій, встановлений ст. 258 ЦК України, також продовжено на строк дії воєнного стану.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стану з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, з урахування наступних змін, який продовжувався в подальшому Указами Президента України неодноразово і триває до цього часу.

Враховуючи вищенаведені обставини щодо початку нарахування пені з 31.08.2020 року і кінцевого строку її нарахування 26.10.2021, а також виникнення у позивача права на нарахування штрафу, починаючи з 30.09.2020 по накладній від 01.07.2020 № 1081, з 27.11.2020 по накладній від 28.08.2020 № 1439, з 25.12.2020 по накладній від 25.09.2020 № 1640, з 08.01.2021 по накладній від 09.10.2020 № 1750, то з урахуванням продовження річного строку позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій, відповідно позивач, подавши позов у серпні 2023 року, не пропустив строк позовної давності по вказаним вимогам.

Таким чином, заявлене відповідачем клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є необґрунтованим, тому не підлягає задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення на 90% розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню, суд зазначає наступне.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даній нормі під іншими учасниками господарських відносин слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів ст.ст. 546, 549 ЦК України та ст. 230 ГК України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, які регулюють можливість зменшення судом нарахованих штрафних санкцій, а саме: статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.

Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Правовий аналіз названих статей ЦК і ГК свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Позивач і відповідач у спірних правовідносинах беруть участь як господарюючі суб`єкти (постачальник та споживач природного газу) та, відповідно, несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань, передбачених ст. 230 ЦК України санкцій за порушення грошового зобов`язання, є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.

В той же час, відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

До прикладу, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Поряд з цим суд враховує, що Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Так, суд враховує, що відповідач є комунальним підприємством, яке розташоване в Херсонській області, яка у період з березня по листопад 2022 року перебувала в окупації з боку військ Російської Федерації. При цьому, за ствердженнями відповідача, КП Агрофірма радгосп „Білозерський було призупинено діяльність підприємства за всіма напрямками діяльності, про що видано наказ директором КП Агрофірма радгосп „Білозерський №29/04-22 від 29.04.2022 року «Про припинення господарської діяльності підприємства у зв`язку з воєнним станом та знаходженням підприємства на окупованій території».

Як вказує відповідач, починаючи з січня 2023 року, приміщення зернотоку, яке розташоване на території с. Дніпровське Херсонської області та сам врожай (власником якого є КП Агрофірма радгосп «Білозерський») з порушення правил та звичаїв війни було обстріляно військовою артилерією ворога з лівобережжя річки Дніпро понад 200 разів, зерноток зруйновано повністю, у зв`язку з чим відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що відповідачем до відзиву на позов надано витяг з ЄРДР та фототаблиці до протоколу огляду місця події від 30.08.2023 року.

При цьому, судом враховано, що Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 N 75 (у редакції наказу Мінреінтеграції від 28.04.2022 N 80) року було затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого увійшла й Білозерська селищна територіальна громада Херсонського району, де знаходиться відповідач. Згідно розділу ІІ Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309 „Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією Білозерська селищна територіальна громада Херсонського району перебувала в окупації з 10.03.2022 по 11.11.2022. Також в розділі І вказаного Наказу № 309 визначено території, на яких ведуться (велися) бойові дії, серед яких значиться Білозерська селищна територіальна громада Херсонського району як територія, на якій ведуться бойові дії з 01.05.2023 і до теперішнього часу.

Дослідивши заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, перевіривши всі доводи, які містяться в ньому, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором (зокрема повне виконання), а також приймаючи до уваги неподання позивачем належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, господарський суд, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, вважає справедливим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, за можливе зменшення розміру пені до суми 13257,93 грн. (на 50% від встановленої судом 26515,86 грн.) та штрафу до 16392,46 грн. (на 41,43% від встановленої судом 27986,32 грн.).

Між тим, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На думку суду, стягнення з відповідача вказаної суми пені і штрафу компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем строку оплати за поставлений товар, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання. Адже, компенсаційний характер невиконання відповідачем зобов`язань за договором позивачем забезпечено додатково (крім пені і штрафу) вимогами про стягнення з відповідача також 30% річних.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення пені в сумі 13257,93 грн. і штрафу в сумі 16392,46 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат в загальному розмірі 195707,17 грн. суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійснені позивачем розрахунки інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату поставленого за договором товару окремо по кожній поставці і встановлено, що вказані розрахунки позивачем здійснено невірно з огляду на включення в період прострочення день оплати по видатковим накладним за 2020 рік.

Крім того, щодо нарахування інфляційних втрат на існуючу суму боргу по видатковим накладним за 2021 рік суд зазначає, що строк оплати товару по цим накладним виник з моменту поставки товару. Так, відповідно до роз`яснень, наведених абз. 1 п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань?, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, виходячи з наведеного, судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" самостійно здійснено перерахунок нарахованих інфляційних втрат з урахуванням вказаного позивачем початку періоду прострочення, а також з урахуванням існуючої суми боргу у відповідний період прострочення оплати по кожній поставці, та з урахуванням здійснених відповідачем оплат за товар по накладним за 2020 рік, виходячи з встановленого судом сукупного індексу інфляції у визначеному періоді, а саме:

- за прострочення оплати в сумі 9408,96 грн. по видатковій накладній від 01.07.2020 № 1081 сума інфляційного збільшення за період з 31.08.2020 по 16.11.2020 складає 265,76 грн. (9408,96 x 1.02824565 - 9408,96);

- за прострочення оплати по видатковій накладній від 28.08.2020 № 1439 сума інфляційного збільшення складає: за період з 27.10.2020 по 16.12.2020 - 1292,90 грн. (58 457,40 x 1.02211700 - 58 457,40), за період з 17.12.2020 по 23.06.2021 - 2761,77 грн. (43457,40 x 1.06355122 - 43 457,40); за період з 24.06.2021 по 18.07.2021 - 23,46 грн. (23457,40 x 1.00100000 - 23457,40); за період з 19.07.2021 по 28.07.2021 на суму залишку боргу 3457,40 грн. відсутня інфляція, оскільки звітний період менше місяця;

- за прострочення оплати по видатковій накладній від 25.09.2020 № 1640 сума інфляційного збільшення складає: за період з 26.11.2020 по 28.07.2021 - 5993,87 грн. (80784,00 x 1.07419630 - 80 784,00); за період з 29.07.2021 по 04.08.2021 на суму боргу 34 241,40 відсутня інфляція, оскільки у вказаний звітний період індекс інфляції дорівнює 1.0000;

- за прострочення оплати по видатковій накладній від 09.10.2020 № 1750 сума інфляційного збільшення складає: за період з 10.12.2020 по 04.08.2021 - 9735,50 грн. (131212,80 x 1.07419630 - 131212,80); за період з 05.08.2021 по 16.08.2021 на суму боргу відсутня інфляція, оскільки у вказаний звітний період мала місце дефляція (0.998000); за період з 17.08.2021 по 28.09.2021 - 1145,45 грн. (95454,20 x 1.01200000 - 95454,20); за період з 29.09.2021 по 20.10.2021 - 409,09 грн. (45454,20 x 1.00900000 - 45454,20); за період з 21.10.2021 по 25.10.2021 на суму залишку боргу 25079,20 грн. відсутня інфляція, оскільки звітний період менше місяця;

- за прострочення оплати в сумі 75 578,52 грн. по видатковій накладній від 31.08.2021 № 1236 сума інфляційного збільшення за період з 31.10.2021 до 26.07.2023 (обрано позивачем) складає 25 286,01 грн. (75 578,52 x 1.33456611 - 75 578,52);

- за прострочення оплати в сумі 97 327,80 грн. по видатковій накладній від 02.09.2021 № 1264 сума інфляційного збільшення за період з 03.11.2021 до 26.07.2023 (обрано позивачем) складає 32 562,58 грн. (97 327,80 x 1.33456611 - 97 327,80);

- за прострочення оплати в сумі 165 045,91 грн. по видатковій накладній від 09.09.2021 № 1314 сума інфляційного збільшення за період з 10.11.2021 до 26.07.2023 (обрано позивачем) складає 55 218,77 грн. (165 045,91 x 1.33456611 - 165 045,91);

- за прострочення оплати в сумі 88 915,20 грн. по видатковій накладній від 14.09.2021 № 1341 сума інфляційного збільшення за період з 15.11.2021 до 26.07.2023 (обрано позивачем) складає 29 748,01 грн. (88 915,20 x 1.33456611 - 88 915,20);

- за прострочення оплати в сумі 56 494,20 грн. по видатковій накладній від 17.09.2021 № 1365 сума інфляційного збільшення за період з 18.11.2021 до 26.07.2023 (обрано позивачем) складає 18 302,67 грн. (56 494,20 x 1.32397432 - 56 494,20);

- за прострочення оплати в сумі 47 047,99 грн. по видатковій накладній від 29.09.2021 № 1429 сума інфляційного збільшення за період з 30.11.2021 до 26.07.2023 (обрано позивачем) складає 15 242,34 грн. (47 047,99 x 1.32397432 - 47 047,99).

Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат складає 197988,18 грн. Зважаючи на те, що заявлена до стягнення сума інфляційних втрат за несвоєчасну сплату поставленого товару 195707,17 грн. є меншою, ніж вище розрахована судом, та з огляду на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідно підлягає стягненню сума інфляційних втрат, яка заявлена позивачем в розмірі 195707,17 грн.

Стосовно вимоги позивача про зазначення в резолютивній частині судового рішення органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення здійснювати нарахування на суму заборгованості за період з дати прийняття рішення у справі і до моменту фактичного виконання рішення суду 30% річних та пені за формулою, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Так, застосування вищезазначених положень ГПК є правом суду, також на час ухвалення рішення у цій справі відсутні приписи законодавства України, які регулюють нарахування відсотків, з урахуванням яких суд міг би визначити відповідні нарахування для подальшого застосування органом, що здійснюватиме примусове виконання рішення, а відтак суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати порядок нарахування відсотків, а може застосувати лише передбачені законодавством приписи. До того ж, враховуючи встановлення судом відсутності підстав для нарахування позивачем 30% річних за користування чужими коштами та пені на суму вартості товару, поставленого після припинення дії договору поставки № 06617/1 від 07.08.2017 р., а саме після 31.12.2020 р., відповідно відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині судового рішення формули для розрахунку 30% річних та пені. Відтак, суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 10 ст. 238 ГПК України щодо позовних вимог у цій справі. Водночас суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися в судовому порядку з позовом про нарахування 3% річних на існуючу суму боргу за відповідний період, неохоплений вказаним рішенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим суд зауважує, що при наданні оцінки всім доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі повного, всебічного та безпосереднього дослідження наявних в матеріалах справи доказів сукупності з урахуванням всіх обставин справи, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача 530 409,80 грн. основної заборгованості, 13 257,93 грн. пені, 16 392,46 грн. штрафу, 57 861,13 грн. 30% річних за користування чуми коштами та 195 707,17 грн. інфляційних втрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог без врахування зменшення пені і штрафу, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Агрофірми Радгосп Білозерський (75003, Херсонська область, с. Дніпровське, вул. Центральна, 3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю А-Профі (03083, м. Київ, просп. Науки, 54-Б, оф. 4; ) 530409/п`ятсот тридцять тисяч чотириста дев`ять/грн. 80 коп. основної заборгованості, пеню в сумі 13257/тринадцять тисяч двісті п`ятдесят сім/грн. 93 коп., штраф в сумі 16392/шістнадцять тисяч триста дев`яносто дві/грн. 46 коп., 30% річних в сумі 57861/п`ятдесят сім тисяч вісімсот шістдесят одна/грн. 13 коп.; інфляційні втрати в сумі 195707/сто дев`яносто п`ять тисяч сімсот сім/грн. 17 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 12649/дванадцять тисяч шістсот сорок дев`ять/грн. 18 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 19 жовтня 2023 р.

Суддя Ю.І. Мостепаненко