РІШЕННЯ

05 жовтня 2023 року м. ТернопільСправа № 927/857/23

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

за участі секретаря судового засідання: Бега В.М.

розглянув матеріали справи

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю Агропартнер (пр. Перемоги, буд. 133, м. Чернігів, 14013)

до відповідача Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації (вул. Знаменка, буд. 19, м. Москва, Російська Федерація)

про стягнення 1484444 грн.

За участю від:

позивача - ОСОБА_1

відповідач не з`явився

Зміст позовних вимог.

20.06.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю Агропартнер звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації про стягнення 1484444 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та бойових дій на території Тернопільської області 04.04.2022 майну позивача завдано шкоду та нанесено збитки в сумі 1484444 грн.

26.06.2023 Господарським судом Чернігівської області, з врахування приписів ч.8 ст. 29 ГПК України, постановлено ухвалу про передачу за підсудністю до Господарського суду Тернопільської області справи №927/857/23, за місцем заподіяння шкоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023 справу №927/857/23 передано на розгляд судді Шумському І.П.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2023 справу №927/857/23 прийнято до провадження суддею Шумським І.П.

Позиція відповідача.

Відповідач участі уповноваженого представника у судові засідання не забезпечив, відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений в ухвалі від 24.07.2023 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у частині 2 статті 178 ГПК України.

Згідно ч.4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Процесуальні дії суду у справі.

26.06.2023 Господарським судом Чернігівської області постановлено ухвалу про передачу за підсудністю до Господарського суду Тернопільської області справи №927/857/23, мотивовану тим, що дана справа не відноситься до юрисдикції Господарського суду Чернігівської області ані за територіальною, ані за виключною підсудністю. Господарським судом Чернігівської області зазначено, що даний спір підлягає вирішенню судом за місцем заподіяння шкоди, з врахуванням приписів ч.8 ст. 29 ГПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023 справу №927/857/23 передано на розгляд судді Шумському І.П.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2023: справу №927/857/23 прийнято до провадження суддею Шумським І.П.; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання у справі призначено на 21.08.2023.

При цьому, зобов`язано позивача у строк до 04.08.2022 надати суду докази надіслання на адресу відповідача перекладенні на російську мову позовної заяви з додатками, ухвали від 24.07.2023 у справі №927/857/23, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України, протягом 15 днів з дня отримання документів передбачених п. 4 ухвали.

Крім того, враховуючи розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією з 24.02.2022, відповідача було повідомлено про дату, час та місце проведення підготовчого засідання у даній справі шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 27.07.2023 підготовче судове засідання у даній справі призначено на 14.09.2023.

На виконання ухвали від 24.07.2023, позивачем через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" 04.08.2023 подано заяву б/н від 04.08.2023 (вх. №6443), якою долучено до матеріалів справи докази направлення перелічених в ухвалі від 24.07.2023 документів відповідачу через Посольство Російської Федерації у Республіці Польща.

Надалі, ухвалою суду від 14.09.2023 закрито підготовче провадження по справі №927/857/23 та призначено її до судового розгляду по суті в судовому засіданні 05.10.2023.

Представником позивача в судовому засіданні 05.10.2023 підтримано позовні вимоги. Разом з тим, ним зроблено усну заяву про те, що докази на понесення позивачем інших судових витрат будуть подані після ухвалення рішення, у визначеному ч. 8 ст. 129 ГПК України порядку.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 05.10.2023 не забезпечив.

Відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення-повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Частиною 1 статті 367 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами (ч. 2 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України).

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території держави відповідача регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992.

Разом з тим у зв`язку з військовою агресією держави відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Міністерства юстиції України Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та Організації Об`єднаних Націй, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Російської Федерації проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою відповідача, а відтак, суд позбавлений можливості повідомляти відповідача про розгляд справи засобами поштового зв`язку та не звертається до суду держави відповідача з судовим дорученням про вручення документів.

Водночас, судом вчинялись дії щодо повідомлення відповідача про наявне позовне провадження та розгляд даної справи шляхом зобов`язання позивача здійснення перекладу ухвал суду у даній справі на російську мову та направлення їх до Посольства Російської Федерації в Республіці Польща.

Відповідні докази наявні в матеріалах справи.

Порядок повідомлення іноземної держави регулюється також Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаазька конвенція), стороною якої, з певними застереженнями, є Російська Федерація. Хоча прямих перешкод для застосування цієї Конвенції немає, проблема полягає у реальності цього способу. Адже, з одного боку, Російська Федерація може просто відмовитись приймати документи, і вони не вважатимуться врученими, а з іншого - наразі немає каналів, якими такі повідомлення можна було б направити з України.

Для повідомлення учасників справи, які перебувають на території країни-агресора, або самої країни-агресора є можливим розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України, що здійснювалося Господарським судом Тернопільської області в межах судового процесу у даній справі.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином суд, виходячи з презумпції обізнаності відповідача, дійшов висновку про належне повідомлення останнього про розгляд даної справи.

Судом також враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що учасникам справи було створено належні умови для підготовки до розгляду справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи за наявними в справі матеріалами.

Суд, у судовому засіданні 05.10.2023, після виходу з нарадчої кімнати, ухвалив скорочену (вступну та резолютивну) частину рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

17.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Йограйтен" (зберігачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агропартнер (поклажодавцем) укладено договір №ЙГР04-01/2020 про надання послуг зберігання (надалі договір зберігання), відповідно до п.1.1, якого поклажодавець зобов`язався передати, а зберігач прийняти на відповідальне зберігання мінеральні добрива (надалі - майно), яке належить поклажодавцю на праві власності, у складські приміщення та/або на відкриті площадки, та/або у резервуари на виробничо-складських базах зберігача, які знаходяться за адресою: Сумська область, місто Буринь, вулиця Базими Григорія, 5; Тернопільська область, місто Кременець, вулиця Березина, 107.

У п. 1.2 договору зберігання вказано, що найменування, одиниця виміру та кількість майна переданого на зберігання, місцезнаходження складу зберігання, визначаються в актах приймання-передачі майна.

Строк зберігання майна обчислюється з моменту його прийняття зберігачем та діє до моменту пред`явлення поклажодавцем вимоги про його повернення, але не пізніше строку дії цього договору (п. 1.4 договору зберігання).

Приймання-передача майна здійснюється на складі зберігача (п. 3.2 договору зберігання).

Відповідно до п. 3.6 договору зберігання на підтвердження приймання майна у поклажодавця зберігач підписує акт приймання-передачі майна. В акті зазначається місце зберігання майна, номер та дата договору, найменування майна, кількість майна, прийнятого від перевізника, упаковка.

Згідно з п. 3.13 договору зберігання зберігач відвантажує (повертає) майно поклажодавцю або іншій уповноваженій ним особі на підставу письмової вимоги поклажодавця, яка має містити інформацію про найменування і кількість майна.

На підтвердження приймання майна у зберігача поклажодавець підписує акт приймання-передачі (повернення) майна (п. 3.18 договору зберігання).

Відповідно до п. 4.1, п. 4.8 договору зберігання оплата послуг за цим договором здійснюється поклажодавцем на підставі рахунку та акту наданих послуг. Вартість послуг узгоджується та підписується обома сторонами у додатку, який є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 5.1 договору зберігання зазначено, що при порушенні своїх зобов`язань за цим договором сторона несе відповідальність, визначену договором та/або чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених договором.

Зберігач несе відповідальність перед поклажодавдем у випадку втрати (нестачі), псування чи пошкодження майна, за виключенням норм природнього збитку мінеральних добрив відповідно до норм, встановлених Постановою «Про затвердження норм природнього збитку мінеральних добрив при зберіганні і перевезенні автомобільним та залізничним транспортом», затвердженою державним комітетом СРСР по матеріально-технічному забезпеченню від 20.03.1989 № 15 (п. 5.2 договору зберігання).

Згідно з п. 5.3 договору зберігання розміри збитків розраховуються сторонами виходячи із ринкової ціни міндобрив, що існувала на дату заподіяння збитків.

Зберігач не несе матеріальну відповідальність у випадку втрати (нестачі), псування чи пошкодження міндобрив, якщо нестача, псування чи пошкодження міндобрив виникла з вини поклажодавця, в тому числі в наслідок поставки неякісних міндобрив, понаднормового зберігання міндобрив, що призвело до протікання і як наслідок, до нестачі мінеральних добрив.

На кожен факт такого псування/протікання/недостачі зберігач зобов`язаний складати акти невідповідності, робити фото фіксацію та направляти поклажодавцю поштовим відправленням та/або електронною поштою протягом 1 календарного дня з моменту виявлення кожного факту такого псування/протікання (недостачі).

У п. 6.1 договору зберігання обумовлено, що жодна із сторін не несе відповідальності за повне чи часткове невиконання, затримку виконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо таке невиконання чи затримка виконання безпосередньо чи опосередковано викликані обставинами форс-мажору.

Відповідно до п. 6.2 договору зберігання сторона, що посилається на положення цього розділу повинна не пізніше, ніж через 10 (десять) календарних днів, надати письмове повідомлення іншій стороні про природу настання й очікуваної тривалості обставин форс-мажору, і докладе всіх зусиль для обмеження впливу цих обставин з метою більш ефективного виконання своїх зобов`язань за договором.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, військові дії, оголошена та неоголошена війна, акти тероризму, масові заворушення, захоплення підприємств, аварія, протиправні дії третіх осіб, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, пожежа, інші стихійні лиха тощо (п. 6.3 договору зберігання).

Згідно з п. 6.4 договору зберігання обставини непереборної сили (форс-мажор) мають бути підтверджені сертифікатом виданим Торгово-промисловою палатою України, який надається іншій стороні протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту виникнення обставин непереборної сили (форс-мажору).

Якщо форс-мажорні обставини тривають протягом 28 (двадцяти восьми) календарних днів чи очевидно, що вони будуть тривати протягом такого періоду чи більш тривалий проміжок часу, договір може бути припинений по письмовій згоді сторін, шляхом укладення додаткової угоди із зазначенням дати з якої договір буде припинений. У такому разі сторони зобов`язується здійснити взаєморозрахунки в частині фактично виконаних за договором зобов`язань (п. 6.5 договору зберігання).

У п. 9.1 договору зберігання зазначено, що він договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним, але не довше, ніж до 31.12.2020.

Відповідно до п. 10.1 договору зберігання зміни в договір можуть бути внесені тільки за взаємною домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

17.01.2020 між сторонами укладено додаткову угоду №1, якою відповідно до п. 4.8 договору зберігання погоджено ціни за послуги, а також додаткову угоду №2 про врегулювання відносин електронного документообігу.

Надалі, 01.02.2020 між сторонами укладено додаткову угоду №3, якою відповідно до п. 4.8 договору зберігання сторонами погоджено ціни на послуги.

Додатковою угодою №3 від 23.12.2020 строк дії договору зберігання продовжено до 31.12.2021 .

Згодом, 31.12.2021 між поклажодавцем та зберігачем укладено додаткову угоду №5, якою сторони домовились викласти в наступній редакції такі пункти договору:

- пункт 1.1: «За цим договором поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання мінеральні добрива (надалі - майно), яке належить поклажодавцю на праві власності, у складські приміщення та/або на відкриті площадки, та/або у резервуари на виробничо-складських базах зберігача, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; Тернопільська область, Кременецький район, село Білокриниця, провулок Сапанівський, 2; Вінницька область, місто Козятин, вулиця Довженка, будинок 30.

- пункт 9.1: «Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним, але не довше, ніж до 31.12.2022».

Пунктом 3 додаткової угоди №5 від 31.12.2021 сторонами також погоджено ціни за послуги, а пунктом 4 викладено в новій редакції розділ 13 договору щодо місцезнаходження та реквізитів сторін.

Зміст наявної у матеріалах справи додаткової угоди №6 від 14.11.2022 стосується внесення змін щодо строку дії договору на подальший період та погодження цін за послуги зберігання.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, зокрема: з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022; з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022.

04.04.2022 збройними силами Російської Федерації здійснено пуск ракет по території України. Цього ж дня, близько 23 год. 15 хв., зафіксовано приліт ракети та її подальший вибух на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Йограйтен" у с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області.

За даним фактом Слідчим відділом УСБУ в Тернопільській області 05.04.2022 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст. 438 КК України та відкрито кримінальне провадження №0000014.

За доводами позивача, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та бойовими діями, які відбувалися на території Тернопільської області 04.04.2022, завдано шкоду майну Товариства з обмеженою відповідальністю "Йограйтен", якому передано на зберігання майно Товариства з обмеженою відповідальністю Агропартнер/позивача згідно вищевказаного договору, а саме пошкоджено шість резервуарів (ємністю 1000 м. куб. кожний), п`ять м`яких резервуарів (ємністю 4 од. 500 м. куб., 1 од. 80 м. куб.), трубопроводи, обвалування.

В даних резервуарах зберігалось мінеральне добриво КАС 32 (карбамід аміачна суміш), власником якого був позивач у даній справі.

Про цю обставину Товариство з обмеженою відповідальністю "Йограйтен"/зберігач повідомляло Товариство з обмеженою відповідальністю Агропартнер/поклажодавця листами від 06.04.2022 та від 24.05.2022.

З метою визначення розміру завданої шкоди Товариство з обмеженою відповідальністю "Йограйтен" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна експертно правова група» з проханням щодо призначення комплексної судової, економічної, будівельно-технічної, оціночно - будівельної та товарознавчої експертизи.

Відповідно до висновку №15-06/22 від 15.06.2022 за результатами проведення комплексної судової економічної, будівельно-технічної, оціночно-будівельної та товарознавчої експертизи ринкова вартість втраченого в результаті збройної агресії Російської Федерації, а саме ракетного удару, що трапився 04.04.2022 близько 23 год. 30 хв., з виробничої бази ТОВ "Йограйтен", розташованої за адресою Тернопільська область, Кременецький район, село Білокриниця, провулок Сапанівський, 2, добрива рідкого азотного КАС 32, отриманого ТОВ "Йограйтен" на зберігання від ТОВ «Агропартнер» складає 1484444 грн з ПДВ. При цьому, обсяг фізичних втрат рідкого азотного КАС 32 щодо поклажодавця ТОВ «Агропартнер» складав 57,204 т від загальної суми залишку майна на зберіганні в кількості 206,670 т.

В матеріалах справи міститься датована 20.10.2022 заява директора ТОВ «Агропартнер» Шнайдмана О.В., адресована слідчому в ОВС Слідчого відділу УСБУ в Тернопільській області про залучення його як представника потерпілого у даному кримінальному провадженні, та визнання ТОВ «Агропартнер» потерпілим.

20.10.2022 директору ТОВ «Агропартнер» вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.3 ч.5 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Зважаючи на наведене, ТОВ «Агропартнер» являється потерпілим у кримінальному провадженні №0000014.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведених положень чинного законодавства, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, внаслідок чого останній набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

Згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, загальновідомим є (тобто таким, що не потребує доказування) те, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Враховуючи викладене та враховуючи, що майно позивача було пошкоджено на території с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області, поданий на розгляд спір підсудний господарському суду за місцем заподіяння шкоди, а саме Господарському суду Тернопільської області.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» визначило відповідачем державу - Російську Федерацію в особі Міністерства оборони Російської Федерації.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Враховуючи вищезазначені норми, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас, як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст.11), так і Конвенція Організації Об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст.12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і Російська Федерація є учасницями міжнародних договорів, а саме:

- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана Україною та Російською Федерацією та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України №240/94-ВР від 10.11.1994 ; Російська Федерація - відповідно до Федерального закону №16-ФЗ від 04.08.1994;

- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угода). Наведена Угода підписана Україною і Російською Федерацією та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України 2889-XII від 19.12.1992 №; Російською Федерацією - постановою верховної ради російської федерації №3620-1від 09.10.1992.

Згідно із ст. 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з договірних сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших договірних сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї договірної сторони. Громадяни кожної з договірних сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших договірних сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї договірної сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства договірних сторін.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд договірної сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної договірної сторони.

Відповідно до ст. 1 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно із пп. "г" п. 1 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до п. 4 ст. 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Російська Федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, пп. "г" п. 1 ст. 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем за таким спором буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

З урахуванням положень статті 1, пп. "г" п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 стосовно спорів про відшкодування шкоди, будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, пошкодження майна позивача прямим актом агресії Російської Федерації із застосуванням озброєння не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади Російської Федерації, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів Російської Федерації у відношенні до позивача, як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже, ані належне, ані неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади Російської Федерації перед позивачем неможливе. При цьому, заподіяння шкоди шляхом пошкодження майна внаслідок прямої військової агресії не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів Російської Федерації в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема Організації Об`єднаних націй. Відтак, відповідно до вищезазначеної Угоди, судовий імунітет Російської Федерації не поширюються на випадки заподіяння шкоди суб`єкту господарювання шляхом безпосереднього знищення майна суб`єкта господарювання унаслідок протиправного ураження зброєю, під час прямої агресії однієї держави-учасниці у відношенні до іншої держави учасниці.

Із урахуванням положень ст. 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, пп. "г" п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова Російської Федерації від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача.

Судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, яка полягає в тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, від 22.06.2022 №311/498/20, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21; Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Відповідно до пп. "ж" ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 права і обов`язки сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.

Судом враховано, що подія, яка стала підставою для вимог позивача про відшкодування шкоди (пошкодження майна належного на праві власності позивачу) мала місце на території України (с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області), то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до із ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.ст. 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 3 ГПК України встановлює, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а просто включається та автоматично діє в складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною відразу інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

З огляду на наведене суд доходить до висновку про те, що до спірних відносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Згідно зі ст. 22 ЦК України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 був введений воєнний стан в Україні з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У п. 4 частини першої статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 01.03.2022 №A/ES-11/L.1 визнано акт агресії Російської Федерації проти України в порушення пункту 2. 4 статуту Організації Об`єднаних Націй та звернено до Російської Федерації вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування Російської Федерації з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості Організації Об`єднаних Націй №182 від 16.03.2022 зобов`язано Російську Федерацію негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24.02.2022 на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України "Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.202.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії у відношенні до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем.

Відповідно до ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.

Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів використання пошкодженого майна позивача у воєнних цілях, відтак, дії відповідача, внаслідок яких пошкоджено майно позивача, були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність як за відповідний обстріл, так і за спричинені ним наслідки, у тому числі і за шкоду, заподіяну майну позивача.

Також при визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928, а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

Як встановлено судом, саме внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, позивачу було завдано збитків.

Протиправність дій відповідача підтверджується Витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження №0000014 від 05.04.2022), про який вказано вище.

Відповідно до висновку №15-06/22 від 15.06.2022 за результатами проведення комплексної судової економічної, будівельно-технічної, оціночно-будівельної та товарознавчої експертизи, виконаного експертами Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна експертно правова група» ринкова вартість втраченого в результаті збройної агресії Російської Федерації, а саме ракетного удару, що трапився 04.04.2022 близько 23 год. 30 хв., з виробничої бази ТОВ "Йограйтен", розташованої за адресою Тернопільська область, Кременецький район, село Білокриниця, провулок Сапанівський, 2, добрива рідкого азотного КАС 32, отриманого ТОВ "Йограйтен" на зберігання від ТОВ «Агропартнер» складає 1484444 грн з ПДВ.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, то законодавством України на позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 1484444 грн, завданої внаслідок збройного вторгнення Російської Федерації є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою.

Як вже зазначалось, відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до Російської Федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

На підставі вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

При зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", які визначають, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір за розгляд даної справи становить 22266,66 грн і він підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12-13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

1. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації (вул. Знаменка, буд. 19, м. Москва, Російська Федерація) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агропартнер (проспект Перемоги, 133, місто Чернігів, 14013, ідентифікаційний код 31818 (один мільйон чотириста вісімдесят чотири чотириста сорок чотири) грн збитків.

Видати наказ.

2. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації (вул. Знаменка, буд. 19, м. Москва, Російська Федерація) 22266 (двадцять дві тисячі двісті шістдесят шість) грн 66 коп. судового збору в повернення сплачених судових витрат на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106). Cтягувач: Державна судова адміністрація України, 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ідентифікаційний код 26255795.

Видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256-257 ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді Шумського І.П. у відпустці повне рішення складено 23 жовтня 2023 року.

Суддя І.П. Шумський