РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.10.2023Справа № 910/18384/15 (910/11585/23)

За позовом Українського консорціуму "Екосорб" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ковалко Г.І.

до партнерства з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер"

про припинення іпотеки в межах справи № 910/18384/15

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Ковалко Г.І.,

від відповідача Браганець В.С., Опанасенко І.М.

Присутні: Дем`яненко І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах справи № 910/18384/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 відкрито провадження у справі № 910/18384/15 (910/11585/23) та призначено підготовче засідання на 14.09.2023.

04.09.2023 від відповідача надійшов відзив.

07.09.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 12.10.2023.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві Український консорціум "Екосорб" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ковалко Г.І. (далі - позивач) просить суд:

- визнати припиненою іпотеку (Номер запису про обтяження: 26616543 від 15.12.2009), яка виникла на підставі іпотечного договору укладеного 15.12.2009 між Акціонерною компанією ГЕСБРУГ ОВЕРСІС ЕС ЕЙ (Gesbrug Oversеas S.A.)(місцезходження 2-й поверх, ММГ Білдінп, ІСТ 53 стріт, Мабеллф, Панама, Республика Панама, зареєстрована в Республіці Панамама, за реєстровим № 573481, іменована далі як "Іпотекожержатель") та Українським Консорціумом "Екосорб" (місцезнаходження Україна, 03170, м. Київ, бул. Ромена Ролана будинок 7, код 02023732);

- припинити обтяження іпотеки (Номер запису про обтяження: 26616543 від 15.12.2009 відносно предмету іпотеки: нерухоме майно, а саме каналізаційна насосна станція загальною площею 131,6 кв.м., що знаходиться за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, село Чайки, вулиця Коцюбинського, будинок № 60 (шістдесят), що міститься в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яке виникло на підставі іпотечного договору іпотеки, серія та номер: реєстр. № 3651, виданий: 15.12.2009, укладеного між Акціонерною компанією ГЕСБРУГ ОВЕРСІС ЕС ЕЙ (Gesbrug Oversеas S.A.)(місцезходження 2-й поверх, ММГ Білдінп, ІСТ 53 стріт, Мабеллф, Панама, Республика Панама, зареєстрована в Республіці Панамама, за реєстровим № 573481, та Українським Консорціумом "Екосорб" (місцезнаходження Україна, 03170, м. Київ, бул. Ромена Ролана будинок 7, код 020237323.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що партнерство з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" не дотрималося вимог закону під час оформлення іпотеки, яка виникла на підставі іпотечного договору.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з преамбулою КУзПБ метою законодавства про банкрутство - є якнайповнішого задоволення вимог кредиторів боржника. Відповідно до ст. 61 КУзПБ до повноважень ліквідатора віднесено, серед іншого, управління та розпорядження майном банкрута, виконання повноважень керівника (органів управління) банкрута, формування ліквідаційної маси, ведення реєстру вимог кредиторів, інші повноваження, передбачені кодексом, зокрема, визначення умов та організація продажу майна боржника, задоволення вимог кредиторів в черговості згідно кодексу.

Таким чином, ліквідатор боржника уповноважений вести реєстр вимог кредиторів, в тому числі, розглядати заяви кредиторів, вносити зміни до нього, в тому числі, заявляти щодо них свої заперечення.

06.07.2023 року Господарським судом м. Києва було розглянуто заяву партнерства з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" про заміну кредитора у справі 910/18384/15. До засідання, що відбулось 06.07.2023 року ліквідатором Боржника, на виконання ухвали від 13.06.2023 року, до суду було надано пояснення на заяву партнерства з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер", а також рішення комітету кредиторів боржника (протокол №15 від 21.06. -05.07.2023 року) де було розглянуто подану заяву нового кредитора та додані до неї документи та вирішено внести зміни до затвердженого реєстру вимог кредиторів щодо заміни кредитора акціонерної компанію "ГЕСБРУГ ОВЕРСІЗ ЕС ЕЙ" " на підставі договору відступлення права вимоги від 02 травня 2022 року, а саме:

- включити партнерство з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" до складу кредиторів Боржника на суму 291.623.117, 52 грн. - вимоги четвертої черги;

- включити партнерство з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" до складу кредиторів Боржника на суму 18.624.770, 06 грн, які були забезпечені заставою майна боржника, та перенести до вимог четвертої черги і зв`язку із припиненням іпотеки.

Вказане рішення комітету кредиторів та позиція ліквідатора щодо заміни кредитора у справі з акціонерної компанії "ГЕСБРУГ ОВЕРСІЗ ЕС ЕЙ" на партнерство з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" зумовлено тим, що між вказаними особами було укладено лише договір про відступлення прав вимоги від 02.05.2002 року, предметом відступлення за яким були права вимоги за договором позики від 16.10.2007 року, проте, як стверджує позивач, нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечним договором від 15 грудня 2009 року, як того вимагає ст. 24 Закону України "Про іпотеку" між первісним та новим кредитором укладено не було.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/3411/14, правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

Предметом розгляду при постановленні судом ухвали від 06.07.2023 року була заява партнерства з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" про заміну кредитора на підставі договору про відступлення прав вимоги від 02.05.2002 року, за яким останньому буле передано право грошової вимоги до Боржника.

Як зазначено в ухвалі від 06.07.2023 року ст. 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте законом, а саме, ст. ст. 24 Закону України "Про іпотеку" для відступлення прав за іпотечним договором встановлено інше, а саме: "Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку."

Позивач зазначає, що до суду при розгляді заяви про заміну кредитора партнерства з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" не було подано нотаріально посвідчений правочин про відступлення прав за іпотечним договором. Таким чином, на дату постановлення ухвали від 06.07.2023 року жодних змін у матеріально-правових відносинах між боржником та акціонерною компанією "ГЕСБРУГ ОВЕРСІЗ ЕС ЕЙ", встановлених договором іпотеки від 15.12.2009 року, а отже перехід до нового кредитора прав за іпотечним договором від 15.12.2009 року взагалі не було предметом розгляду в засіданні від 06.07.2023 року.

Суд не погоджується з доводами позивача, у зв`язку з наступним.

16.10.2007 між Міжнародною бізнес компанією "Телекс Груп ЛТД" та Українським Консорціумом "Екосорб" () був укладений договір позики, за яким МБК "Телекс Груп ЛТД" надало УК "Екосорб" довгострокову грошову позику у сумі 20 млн. дол. США.

Договір позики був зареєстрований відповідно до вимог чинного на той час законодавства, на підтвердження чого 15.11.2007 Національним банком України було видано реєстраційне свідоцтво №8091.

30.06.2009 між МБК "Телекс Груп ЛТД" та Акціонерною компанією "Гесбруг Оверсі Ес. Ей." був укладений договір №1/09 про відступлення права вимоги (цесії). За вказаним договором МБК "Телекс Груп ЛТД" передала АК "Гесбруг Оверсіз Ес. Ей." право вимоги до УК "Екосорб" за договором позики, укладеним 16.10.2007.

15.12.2009 для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 16.10.2007 між УК "Екосорб" та АК "Гесбруг Оверсіз Ес. Ей." був укладений договір іпотеки, предметом якого є належне іпотекодавцю (боржнику, позивачу) нерухоме майно, а саме каналізаційна насосна станція, загальною площею 131,6 кв.м., що розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район1, с. Чайки, вул. Коцюбинського, 60.

Майно, передане в іпотеку, належить УК "Екосорб" на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №488789 від 06.07.2009, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 24.04.2009.

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки від 15.12.2009 забезпечено виконання іпотекодавцем зобов`язань, що випливають з договору позики від 16.10.2007, додаткової угоди №1 від 30.06.2009 до договору позики від 16.10.2007, та акту звірки від 30.06.2009 за договором позики від 16.10.2007 у такому розмір, у такій валюті, в такий строк і в такому порядку як встановлено в договорі позики з усіма змінами і доповненнями до нього, які є його невід`ємними частинами.

22.12.2009 додатковою угодою № 2 до договору позики №1/09 від 16.10.2007 АК "Гесбург Оверсіз Ей. Ей." та УК "Екосорб" погодили продовжити строк дії договору та строк повернення позики до 31.03.2010.

31.05.2010 між АК "Гесбург Оверсіз Ей. Ей." та УК "Екосорб" було проведено звірку розрахунків. Визнана сторонами сума заборгованості за договором позики №1/09 від 16.10.2007 склала 11 849 321,27 дол. США.

30.08.2016 ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва у справі № 910/18384/15 АК "Гесбруг Оверсіз Ес. Ей." було визнано кредитором УК "Екосорб" на суму, еквівалентну 11 849 321,27 дол. США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на 10.03.2016 , а саме: 291 623 117, 52 грн. - вимоги четвертої черги та окремо на 18 624 770,06 грн. - як ті, що забезпечені заставою майна боржника.

Вказані вимоги до боржника виникли на підставі договору позики, укладеного 16.10.2007 між УК "Екосорб" та МБК "Телекс Груп ЛТД", яке в подальшому відступило своє право вимоги АК "Гесбруг Оверсіз Ес. Ей." за договором від 30.06.2009 (зі змінами та доповненнями).

02.05.2022 між АК "Гесбруг Оверсіз Ес. Ей." та Партнерством з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" (відповідач) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого АК "Гесбруг Оверсіз Ес. Ей." (цедент) поступається відповідачу (цесіонарій), а цесіонарій набуває права вимоги, що належить цеденту на підставі договору №1/09 від 30.06.2009 і стає кредитором за договором позики від 16.10.2007, додаткової угоди № 1 від 30.06.2009, додаткової угоди №2 від 22.12.2009, укладеного між цедентом та Українським консорціумом "Екосорб", (боржник).

Відповідно до п. 1.1 договору від 02.05.2022 до цесіонарія (позивача) переходять усі права, які забезпечують виконання зобов`язань боржником, в тому числі забезпечені іпотекою згідно договору іпотеки від 15.12.2009.

06.07.2023 ухвалою господарського суду м. Києва у справі №910/18384/15 було задоволено заяву партнерства з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер" та замінено кредитора акціонерну компанію "Гесбруг Оверсіх Ес. Ей." її правонаступником - партнерством з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер". Позивачем та іншими зацікавленими особами вказана ухвала не оскаржувалась.

18.08.2023 відповідача було взято на облік як платника податків Києво-Святошинською ДПІ ГУ ДПС у Київській області, а саме як нерезидента, що придбаває нерухоме майно або отримує майнові права на таке майно в Україні.

21.08.2023 до ДРРПНМ були внесені зміни в частині інформації про іпотекодержателя за договором іпотеки від 15.12.2009, а саме: замінено АК"Гесбург Оверсіз Ей. Ей." на партнерство з обмеженою відповідальністю "Екседвайзер".

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому частинами 1, 2 статті 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення (постанова КГС ВС від 01.03.2018 у справі №910/2280/17, постанова КГС ВС від 14.02.2019 у справі №911/792/18).

Оскілки позивачем не доведено належними та допустимими доказами (ба більше - навіть не зазначено про це у позові), ані яке саме його право чи законний інтерес порушено відповідачем, ані у який спосіб це право було порушено, а головне - яким чином задоволення позовної вимоги сприятиме відновленню такого порушеного права, підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.

Також, суд зазначає, що зі змісту позовної заяви можна припустити, що позивач вважає порушенням (невизнанням чи оспорюванням) його прав не сам факт наявності обтяження належного йому майна іпотекою як такий, а юридичний факт переходу прав іпотекодержателя від первісного кредитора до відповідача, тобто ту обставину, до якої він (як іпотекодавець та боржник за основним зобов`язанням) не має жодного стосунку, оскільки, в силу приписів чинного законодавства (ч. 1 ст. 516 ЦК України), такі дії учасники цивільних правовідносин вчиняються без його згоди, участі та відома (про них іпотекодатель повідомляється постфактум).

Таким чином, внаслідок переходу до відповідача прав іпотекодержателя за договором іпотеки від 15.12.2009 права чи законні інтереси позивача не можуть зачіпатися (обмежуватися чи порушуватися).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

При цьому відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. наприклад постанову ВП ВС від 04.06.2019 у справі №916/3156/17).

Іншими словами критеріями ефективності обраного особою способу захисту її прав чи інтересів є здатність такого способу забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання та адекватність (відповідність, співставність) фактичним обставинам справи.

Для того щоб визначити, чи запропонований спосіб захисту є ефективним, треба керуватися принципом: одне право - один спір, один позов. Тобто ефективним є той спосіб захисту, який повністю відновлює порушене право, і позивачеві не потрібно буде ініціювати додаткових спорів, звертатися до інших державних органів (з перспективою оскарження їхньої відмови у здійсненні тих дій, які є необхідними для захисту чи реалізації особою її прав).

Оскільки, як було зазначено вище, позивачем у позові не вказано, яке саме його суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено, відповідач позбавлені можливості оцінити та висловити свої міркування, відносно того, чи заявлений спосіб захисту відповідає змісту "порушення".

На переконання відповідача, для позивача, визнаного банкрутом та відносно якого здійснюється ліквідаційна процедура, припинення іпотеки не вплине на обсяг його прав, адже внаслідок самої лише заміни кредитора (у т.ч. в акцесорному зобов`язанні) не відбувається жодного протиправного впливу на суб`єктивне право боржника, він не позбавляється можливості реалізувати те чи інше своє право (як іпотекодавець) повністю або частково, оскільки у межах ліквідаційної процедури підлягає продажу все майно банкрута (за винятками, передбаченими законом), включно з майном, яке є предметом іпотеки.

Отже, суд дійшов висновку, що припинення іпотеки жодним чином не вплине ані на майновий стан позивача, ані на можливість реалізації ним правомочностей щодо розпорядження належним йому (поки що) майном, яке є предметом іпотеки; право ж володіння та користування позивачем предметом іпотеки, згідно з умовами договору від 15.12.2009, не обмежене у жодний спосіб.

Застосування судом такого способу захисту порушеного права як визнання іпотеки такою, що припинена, можливий лише за умови існування однієї з обставин, з якими закон пов`язує її припинення та одночасного заперечення такої обставини кредитором (наприклад внаслідок невизнання кредитором належного виконання боржником І іпотекодавцем основного зобов`язання). Такий висновок міститься у постанові КЦС ВС від 18.09.2019 у справі №695/3790/15, де спір виник у зв`язку із невизнанням кредитором (банком) права іпотекодавця, передбаченого ч. 1 ст. 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, точніше невизнання ним обставин, за наявності яких застава, у т.ч. іпотека, припиняється (банк заперечував виконання позичальником умов кредитного договору у зв`язку із несплатою останнім нарахованої пені, 3% річних та інфляційного збільшення заборгованості за період прострочення внесення чергових платежів).

У свою чергу у постанові від 29.01.2020 у справі № 208/857/17 КЦС ВС прямо зазначив, що підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону № 898. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

При цьому у постанові Верховного Суду України від 16.10.2012 у справі № 5023/6981/11 (провадження №3-43гс12) зроблено висновок, що оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов`язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов`язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін.

Отже, виключно ст. 17 Закону № 898 встановлює випадки, коли іпотека може бути припинена (у т.ч. за рішенням суду про визнання за позивачем такого права). До таких випадків (умов) відносяться: 1) припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; 2) реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; 3) набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; 4) визнання іпотечного договору недійсним; 5) знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; 6) з інших підстав, передбачених цим Законом.

Суд бере до увагу те, що у позовній заяві позивачем не зазначено про жодну із вказаних підстав, не говорячи вже про її доведення і подання належних та допустимих доказів існування цих обставин.

Щодо позовної вимоги про припинення обтяження, суд зазначає наступне.

Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки чи то з Державного реєстру іпотек (рівно як і з ДРРПНМ, якщо відповідні відомості були перенесені до вказаного реєстру з Державного реєстру іпотек - авт.) не може впливати на чинність іпотеки, оскільки такої підстави припинення іпотеки не передбачено законом (постанова ВП ВС від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17)

Отже, вимога про припинення обтяження іпотекою належного позивачу нерухомого майна фактично є похідною від вимоги про припинення іпотеки. Оскільки не підлягає задоволенню основна позовна вимога (про припинення іпотеки), то не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога про припинення обтяження іпотекою належного позивачу майна, запис про що міститься в ДРРПН.

На підставі пункту 1 частини 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ст. 546 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також з інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частина 1 статті 575 ЦК України визначає іпотеку як заставу нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також заставу об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.

Відповідно до ст. 1 Закону №898, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою...

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 758/3453/16, тлумачення абзацу 92 статті 1, статті 24 Закону України "Про іпотеку" дозволяє зробити висновок, що іпотекодержателем може бути тільки особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням. Це пов`язано з тим, що для іпотеки є характерною така властивість як слідування, оскільки іпотека слідує за основним зобов`язанням з метою його забезпечення...

Законом України "Про іпотеку" не передбачено існування конструкції "абстрактної" іпотеки, при якій іпотека існує поза зв`язком із забезпеченням основного зобов`язання. Тобто, законодавством не допускається такої конструкції, коли суб`єктом права вимоги за основним договором буде один суб`єкт, який набув право вимоги внаслідок відступлення, а іпотекодержателем - інший суб`єкт, адже призначенням іпотеки є забезпечення основного зобов`язання.

Відповідно до п. 29 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", у випадку заміни кредитора у зобов`язанні до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора в тому числі переходить в повному обсязі і право на неустойку як субсидіарне право.

Отже, внаслідок укладення 02.05.2022 між відповідачем та АК "Гесбруг Оверсиз Ес. Ей." договору відступлення права вимоги до боржника УК "Екосорб" за договором позики від 16.10.2007, виконання якого забезпечено іпотекою за договором від 15.12.2009, до відповідача перейшло і право іпотекодержателя за вказаним договором (це прямо передбачено договором від 02.05.2022). Тобто відповідач з моменту укладення договору відступлення права вимоги (02.05.2022) є кредитором у зобов`язанні, яке виникло з договору позики і виконання якого (в адресу саме нового кредитора) забезпечено іпотекою за договором від 15.12.2009.

В силу приписів п. 1.ч. 1 ст. 2 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством.

Суд бере до уваги, що право відповідача як іпотекодржателя за договором іпотеки від 15.12.2009 зареєстровано у встановлено порядку 21.08.2023, а тому доводи позивача спростовуються наявними матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Також, судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, а роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 ["Cantoni v. Frace", заява № 17862/91, §31-32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 ("Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, §65)].

Крім того, суд керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 23.10.2023.