ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" жовтня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3857/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.

при секретарі судового засідання Петровій О.О.,

за участю представників сторін:

від позивача Зайцев В.В. (ордер серії АІ № 1466148 від 25.09.2023);

від відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/3857/23

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ТС-Компані (65058, м. Одеса, пр. Шевченка, буд. 8/10, кв. 44; )

про стягнення 17 625 грн.,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2023 через систему Електронний Суд фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ТС-Компані, в якій просить суд стягнути з відповідача 17625 грн. - заборгованості, а також витрат по сплаті судового збору, посилаючись на невиконання ТОВ ТС-Компані своїх зобов`язань в частині повної оплати вартості отриманого товару.

Зокрема, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18 травня 2023 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) у спрощений спосіб (шляхом листування через месенджер Viber та складення і направлення рахунку № 50 від 18.05.2023) було укладено договір поставки матраців Largo Super Slim 1400x700x90 (надалі - товар) у кількості 25 штук, загальною вартістю 35 250 грн. При цьому, сторони погодили, що оплата за товар відбувається у два етапи: 1-й - 50% вартості товару у розмірі 17625 грн. відповідач сплачує до поставки товару (передоплата); 2-й 50% вартості товару у розмірі 17625 грн. відповідач сплачує після поставки товару. Також, позивач зазначає, що у листуванні сторонами було погоджено, що адресою, на яку потрібно здійснити поставку товару, є АДРЕСА_2 . За ствердженнями позивача, на виконання зазначених домовленостей, 19.05.2023 відповідач сплатив на рахунок позивача 50% вартості товару у розмірі 17625 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 64 від 19.05.2023 та банківською випискою, де в призначенні платежу було вказано «Оплата 50% згідно рахунку номер 50 від 18.05.2023р. без ПДВ».

Крім того, позивач вказує, що оскільки відповідач просив поставити товар якомога швидше, було вирішено зробити поставку товару від підприємства-виробника (Київська філія ТОВ «Ю.ЕН.ПІ Трейдінг») одразу на користь відповідача. Проте, оскільки Київська філія ТОВ «Ю.ЕН.ПІ Трейдінг» не пов`язана з відповідачем жодним із договорів, в якості документу, що підтверджує поставку товару, стала видаткова накладна № КВ1263 від 30 травня 2023 року, в якій одержувачем є ФОП ОСОБА_1 (як особа, яка фактично придбала товар для наступного його перепродажу). За ствердженнями позивача, вказану видаткову накладну підписала безпосередньо ОСОБА_2 , вона ж і отримала товар. Зазначене підтверджується листом Київської філії ТОВ «Ю.ЕН.ПІ Трейдінг» від 23.06.2023. Відтак, позивач зазначає, що поставка товару відбулась 30.05.2023, після чого позивач неодноразово звертався до відповідача в особі ОСОБА_2 з проханням здійснити оплату другої частини вартості товару у розмірі 17625 грн., проте відповідач усіма способами намагався відійти від цього питання, а надалі взагалі перестав відповідати.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.09.2023 позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено заявнику десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до суду: належних доказів, підтверджуючих надіслання копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу відповідача та доказів сплати судового збору в сумі 2147,20 грн.

11.09.2023 до суду від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх.№31094/23), до якої додано докази направлення позову з додатками відповідачу та платіжну інструкцію № 2858 від 08.09.2023 про сплату судового збору в сумі 2147,20 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.09.2023 р. вказану позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3857/23 за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання для розгляду справи по суті на 04.10.2023 .

26.09.2023 року до Господарського суду Одеської області від ФОП ОСОБА_1 надійшло клопотання (вх.№ 33541/23), згідно якого позивач просив суд забезпечити його участь у судових засіданнях у справі № 916/3857/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з використанням системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.09.2023 р. у справі № 916/3857/23 вказане клопотання ФОП ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх.№33541/23 від 26.09.2023) задоволено.

У судовому засіданні 04.10.2023 року судом протокольною ухвалою відкладено розгляд справи на 18.10.2023 р., про що ухвалою суду від 04.10.2023 повідомлено відповідача в порядку ст. 120 ГПК України. При цьому, судом протокольною ухвалою від 04.10.2023 р. задоволено усне клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У судовому засіданні 18.10.2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

В судові засідання, призначені на 04.10.2023 та 18.10.2023, відповідач не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином шляхом направлення ухвал суду від 18.09.2023 і від 04.10.2023 на електронну адресу відповідачу, про що свідчать довідки суду про доставку електронного листа.

Відповідно до відомостей, наявних у матеріалах справи, ТОВ „ТС-Компані є користувачем ЄСІТС, зареєстровано в Електронному суді та має власний кабінет в Електронному суді.

Так, згідно довідок суду про доставку електронного документа від 19.09.2023, за вих. № 916/3857/23/38356/23 від 05.10.2023, надіслані судом до електронного кабінету відповідача ухвали від 18.09.2023 та від 04.10.2023 доставлені до вказаного електронного кабінету.

Таким чином, відповідач вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що згідно положень ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

В судовому засіданні від 18.10.2023 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне.

Як вказує позивач, 18 травня 2023 року між позивачем як постачальником та відповідачем як покупцем у спрощений спосіб (шляхом листування через месенджер Viber та складення і направлення рахунку № 50 від 18.05.2023) було укладено договір поставки матраців Largo Super Slim 1400x700x90 (надалі - товар) у кількості 25 штук, загальною вартістю 35250 грн.

Дослідивши надані позивачем роздруківки електронного листування через месенджер Viber, в якості належних доказів по справі, господарський суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України „Про електронні документи та електронний документообіг N 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону N 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет), як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (п. 1 ч. 2 статті 73 ГПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3027/21 від 21.06.2023 зазначено, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

В даній справі надані позивачем роздруківки електронного листування через месенджер Viber унеможливлюють встановлення відповідальних осіб, що вели листування, у т.ч. як з боку позивача, так і з боку відповідача, оскільки не містять П.І.Б. цих осіб, а також наявність у цих осіб відповідних функціональних обов`язків стосовно сторони, від імені якої ці особи вели листування.

Відтак, виходячи з наведеного, суд вважає, що вищевказане листування не підтверджує наявність між сторонами по справі договірних правовідносин з поставки матраців, а тому суд не може прийняти таке листування як належний і допустимий доказ у справі.

Наразі, як свідчать матеріали справи, ФОП ОСОБА_1 сформовано рахунок № 50 від 18.05.2023 р. стосовно платника ТС-Компані (без зазначення реквізитів, зокрема коду ЄДРПОУ) на оплату матраців Largo Super Slim 1400x700x90 у кількості 25 штук, загальною вартістю 35250,00 грн. Також з наданої позивачем до позову платіжної інструкції № 64 від 19.05.2023 та заключної виписки АТ КБ „Приватбанк за період з 01.05.2023 по 30.06.2023 вбачається, що вказаний рахунок № 50 від 18.05.2023 було оплачено ТОВ „ТС-Компані () в сумі 17625,00 грн., при цьому в призначенні платежу було вказано «Оплата 50% згідно рахунку номер 50 від 18.05.2023р. без ПДВ».

Отже, господарський суд зазначає, що вказані дії сторін свідчать про те, що між сторонами виникли зобов`язання з поставки товару, що підтверджено позивачем та не спростовано відповідачем.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Наразі стаття 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки законом не встановлена особлива форма договору поставки/купівлі-продажу матраців, суд доходить до висновку про фактичне укладення сторонами вказаного договору, адже сторонами вчинені фактичні дії, які свідчать про укладення сторонами договору на придбання вказаного товару. В свою чергу вказані обставини свідчать про виникнення у сторін по справі господарських зобов`язань відповідно до ст. ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно ч. 1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Разом з тим, з наданої позивачем видаткової накладної № КВ1263 від 30.05.2023 року вбачається, що постачальником Київською філією ТОВ „Ю.ЕН.ПІ Трейдінг на адресу одержувача ФОП ОСОБА_1 поставлено матрац Largo Super Slim 1400x700x90 у кількості 25 штук.

Наразі, судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що відповідач просив поставити товар якомога швидше, і тому було вирішено зробити поставку товару від підприємства-виробника (Київської філії ТОВ „Ю.ЕН.ПІ Трейдінг) одразу на користь відповідача. Так, по-перше, сам позивач зазначає про відсутність будь-яких договорів між Київською філією ТОВ „Ю.ЕН.ПІ Трейдінг і відповідачем, по-друге, одержувачем товару вказано - ФОП ОСОБА_1 , а будь-яких доказів на підтвердження отримання товару замість позивача відповідальною особою відповідача матеріали справи не містять. Також судом критично оцінюються ствердження позивача про те, що вказану видаткову накладну № КВ1263 від 30.05.2023 року підписала безпосередньо ОСОБА_2 , та саме вона отримала товар, оскільки у зазначеній видатковій накладній відсутнє ПІБ особи, яка отримала товар, будь-які ідентифікуючі ознаки щодо одержувача товару відсутні в накладній. Посилання позивача на лист Київської філії ТОВ „Ю.ЕН.ПІ Трейдінг від 23.06.2023, який не містить зазначення адресата, стосовного якого складено цей лист, судом до уваги не приймається в якості доказу, що підтверджує отримання відповідачем товару за видатковою накладною № КВ1263 від 30.05.2023 року. Більш того, зі змісту зазначеного листа Київської філії ТОВ „Ю.ЕН.ПІ Трейдінг випливає, що остання підтверджує відвантаження матраців Largo Super Slim 1400x700x90 у кількості 25 штук згідно з рахунком № КВ0146 від 19.05.2023 р., який в матеріалах справи відсутній, а зазначення в листі про отримання товару ОСОБА_2 не є доказом отримання товару за спірною видатковою накладною № КВ1263 від 30.05.2023 року саме відповідачем - ТОВ „ТС-Компані.

Отже, виходячи з наведеного, суд доходить висновку про відсутність належних і допустимих доказів поставки позивачем обумовленого товару на користь відповідача, а також доказів отримання такого товару уповноваженою особою відповідача.

Згідно з частинами 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі N 904/1017/20).

За змістом частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зазначити, що із внесенням 17.10.2019 р. змін до Господарського процесуального кодексу України його статтю 79 Господарського процесуального кодексу України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування вірогідності доказів.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Так, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц, провадження N 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19, провадження N 12-57гс21). Подібний висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/14//17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17, від 04.02.2021 у справі N 910/11534/18, від 07.07.2021 у справі N 916/2620/20.

Отже, покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В даному випадку, суд дійшов висновку, що за наявних в матеріалах справи доказів доводи позивача про поставку ним товару відповідачу не знайшли свого підтвердження.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, у даній справі судом встановлено обставини здійснення ТОВ „ТС-Компані передоплати на користь позивача обумовленого товару.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

В свою чергу, підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар є саме отримання відповідачем поставленого з боку позивача товару на підставі оформленої належної видаткової накладної.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Однак, з огляду на те, що позивачем не доведено факт передачі відповідачу за видатковою накладною товару, відповідно суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо оплати такого товару.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача спірної суми заборгованості в розмірі 17625,00 грн.

Разом з тим суд зауважує, що при наданні оцінки всім доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі повного, всебічного та безпосереднього дослідження наявних в матеріалах справи доказів сукупності з урахуванням всіх обставин справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ „ТС-Компані 17 625 грн.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, керуючись ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 20 жовтня 2023 р.

Суддя Ю.І. Мостепаненко