номер провадження справи 4/39/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 Справа № 908/728/23

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом Селянського (фермерського) господарства «ЗАМОК», (52445, Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Широке, вул. Лоцманська, буд. 71), представник позивача адвокат Пітюренко Євгеній Валерійович, ( АДРЕСА_1 )

до відповідача Селянського (фермерського) господарства «МАГНАТ 88», (70608, Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ставкова, буд. 37, )

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Солонянська селищна рада, (52400, Дніпропетровська область, смт. Солоне, вул. Гагаріна, буд. 7)

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Наталя Володимирівна ( АДРЕСА_2 )

про визнання договорів оренди землі недійсними

Суддя Зінченко Н.Г.

при секретарі судового засідання Батрак М.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Пітюренко Є.В., на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ № 1184417 від 02.03.2023;

від відповідача - Бабенко Г.О., на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АР № 1144075;

від третьої особи на стороні позивача - не з`явився;

від третьої особи на стороні відповідача - не з`явився;

07.03.2023 до господарського суду Запорізької області звернулося Селянське (фермерське) господарство «ЗАМОК», с. Широке Солонянського району Дніпропетровської області з позовною заявою вих. № б/н від 27.02.12.2023 (вх. № 794/08-07/23 від 07.03.2023) до Селянського (фермерського) господарства «МАГНАТ 88», м. Пологи Пологівського району Запорізької області про:

1. визнання недійсним договору оренди землі б/н від 01.11.2021, укладеного між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», на підставі якого 10.01.2022 за Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88» зареєстроване право оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:001:0105;

2. скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:001:0105 за Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», яке зареєстровано 10.01.2022, номер запису про інше речове право: 46098009, Державний реєстратор: приватний нотаріус Джурук Наталя Володимирівна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.;

3. визнання недійсним договору оренди землі б/н від 01.11.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», на підставі якого 10.01.2022 Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88» зареєстроване право оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:001:0100;

4. скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:001:0100 за Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», яке зареєстровано 10.01.2022, номер запису про інше речове право: 46098324, Державний реєстратор: приватний нотаріус Джурук Наталя Володимирівна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.;

5. визнання недійсним договору оренди землі б/н від 01.11.2021, укладеного між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», на підставі якого 10.01.2022 за Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88» зареєстроване право оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:001:0104;

6. скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:001:0104 за Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», ке зареєстровано 10.01.2022, номер запису про інше речове право: 46098596, Державний реєстратор: приватний нотаріус Джурук Наталя Володимирівна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2023 справу № 908/728/23 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/728/23, справі присвоєно номер провадження справи 4/39/23, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.04.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.04.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 908/728/23, підготовче засідання відкладалося на 15.05.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 15.05.2023 підготовче засідання відкладалося до 01.06.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 01.06.2023 до участі у справі № 908/728/23 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Солонянську селищну раду, смт. Солоне Дніпропетровської області та у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Наталію Володимирівну, м. Дніпро, підготовче засідання відкладалося на 05.07.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.07.2023 підготовче засідання відкладалося до 25.07.2023. Крім того, цією ж ухвалою суду прийнято до розгляду Заяву позивача про доповнення позовних вимог та судом прийнято до розгляду разом із первісно заявленими вимоги про:

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62778270 від 10.01.2022, що винесено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В.;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62778705 від 10.01.2022, що винесено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В.;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62779070 від 10.01.2022, що винесено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 25.07.2023 підготовче засідання відкладалося до 10.08.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.08.2023 закрито підготовче провадження у справі № 908/728/23, справу призначено до розгляду по суті та призначено судове засідання на 11.09.2023.

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 27.09.2023, про що зазначено в протоколі судового засідання від 11.09.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 27.09.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 11.10.2023

В судове засідання 11.10.2023 з`явилися представники позивача і відповідача, здійснювалася фіксація судового процесу програмно-апаратним комплексом «Акорд».

В судовому засіданні 11.10.2023 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та долучених судом до матеріалів справи.

Третя особа на стороні позивача та третя особа на стороні відповідача в судове засідання 11.10.2023 не з`явилися.

В матеріалах справи № 908/728/23 наявна Заява Солонянської селищної ради вих. № 02-14-1422/2/2-23 від 31.07.2023 (вх. № 16487/08-08/23 від 01.08.2023), якою третя особа на стороні позивача просить суд розглядати справу № 908/728/23 без участі в судових засіданнях її уповноваженого представника.

Також в матеріалах справи № 908/728/23 наявна Заява приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. вих. № 28/01-16 від 21.07.2023 (вх. № 15960/08-08/23 від 25.07.2023), якою третя особа на стороні відповідача просить суд розглядати справу № 908/728/23 без її участі в судових засіданнях.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи клопотання третіх осіб про розгляд справи без їх участі, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вирішив за можливе розглядати справу по суті в судовому засіданні 11.10.2023 за відсутністю третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві, обґрунтовані посиланням на приписи ст., ст. 15, 03, 2015, 396 ЦК України, ст., ст. 125, 126, 152 Земельного кодексу України, ст., ст. 1, 13 Закону України «Про оренду землі», ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позов мотивований наступними обставинами: в 1993 році ОСОБА_1 отримав у постійне користування землю загальною площею 45,7 га для ведення особистого селянського фермерського господарства на території Широчанської сільської ради Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею № ДН 0000357 від 26.05.1993. В подальшому ОСОБА_1 створено і зареєстроване Селянське (фермерське) господарство «ЗАМОК», головою якого був ОСОБА_1 . Починаючи з 1993 року земельна ділянка використовувалася С(Ф)Г «ЗАМОК» за цільовим призначенням без його зміни для вироблення сільськогосподарської продукції. На теперішній час зазначена земельна ділянка складається із трьох частин (земельних ділянок), яким були присвоєні кадастрові номери: :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. Після смерті ОСОБА_1 його спадкоємицею - ОСОБА_2 (дружина) було встановлено, що ОСОБА_1 01.11.2021 нібито укладено три договори оренди землі б/н із Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», за якими ОСОБА_1 передав останньому в оренду земельні ділянки з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100. Зазначені договори оренди землі 10.01.2022 (тобто після смерті ОСОБА_1 ) посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номери записів про інше речове право: 46098009, 46098324 та 46098596). Позивач вважає, що оспорювані договори оренди землі б/н від 01.11.2021, укладені ОСОБА_1 та С(Ф)Г «МАГНАТ», підлягають визнанню судом недійсними з огляду на наступне. По-перше: померлий ОСОБА_1 не мав права укладати такі договори та передавати земельні ділянки, які надані для постійного користування, в оренду оскільки постійні землекористувачі відповідно до приписів земельного законодавства не наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками. По-друге: у позивача наявні сумніви щодо підписання спірних договорів ОСОБА_1 , що є предметом дослідження в рамках кримінального провадження № 0000052. По-третє: у зв`язку із смертю ОСОБА_1 право постійного користування земельними ділянками не припинилося, а збереглося за С(Ф)Г «ЗАМОК», а тому право позивача на користування спірними земельними ділянками підлягає захисту відповідно до ст. 396 ЦК України. Також позивач просить суд звернути увагу, що при здійсненні реєстрації оспорюваних договорів оренди б/н від 01.11.2021 державний реєстратор не перевірив кому належить право власності на земельні ділянки, які надаються в оренду. Оскільки право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації і відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне, не дивлячись на те, що земельні ділянки надані позивачу у користування для ведення товарного сільського господарства, право позивача на користування цими землями підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрації права оренди спірних земельних ділянок в судовому порядку. З огляду на викладене, позивач просить суд позов задовольнити, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу в орієнтовному розмірі 15000,00 грн.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, наведених у Відзиві на позовну заяву вих. № б/н від 28.03.2023 (вх. № 65779/08-08/23 від 29.03.2023). Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що підстави, з яких подано позов у цій справі, вже наводилися ОСОБА_2 у скарзі на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, в які ставилося питання щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100 на підставі договорів оренди землі б/н від 01.11.2021, укладених ОСОБА_1 та С(Ф)Г «МАГНАТ». Згідно з висновком Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністретсва юстиції від 27.10.2022 рекомендовано відмовити у задоволені скарги ОСОБА_2 , оскільки рішення від 10.01.2022 №, № 62778270, 62778705, 62779070 прийняті приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В., відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав. Таким чином, державна реєстрація права оренди спірних земельних ділянок була здійснена на підставі та з додержанням чинного законодавства. Також відповідач стверджує, що спірні земельні ділянки належали ОСОБА_1 на праві власності, а тому на законних підставах передані в оренду. Зазначене підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100, які свідчать, що ці земельні ділянки належать на праві власності ОСОБА_1 , підставі внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексні номери (відповідно): 62778270, 62779070, 62778705 від 10.01.2022. Припущення позивача, що начебто ОСОБА_1 не підписував спірні договори є виключно його припущеннями, які не ґрунтуються на жодній доказовій базі. Також відповідач наполягає на тому, що позивачем не надано жодних документів у підтвердження того, що з 1993 року єдиним користувачем спірними земельними ділянками було С(Ф)Г «МАГНАТ». На підставі викладеного, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

Позивач на підставі ст. 166 ГПК України надав Відповідь на відзив вих. № б/н від 11.42023 (вх. № 7825/08-08/23 від 12.04.2023), в якій підтримав заявлені позовні вимоги з раніше наведених у позові фактичні обставини справи та нормативних посилань. Також позивач просить суд зауважити, що відповідно до витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що надані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, вбачається, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. щодо кожної із спірних земельних ділянок вносила відповідне рішення, яким здійснювала державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме відкривала новий розділ щодо нерухомого майна (земельної ділянки), оскільки ці земельні ділянки раніше не були зареєстровані в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також реєструвала обтяження на земельну ділянку у вигляді договору оренди землі. Під час реєстрації нотаріусом отримувалася інформація, зокрема із ДЗК, а саме відомості від 10.01.2022. Проте, відомості з ДЗК не є правовстановлюючим документом. Тобто, відкриття розділу та реєстрація права власності фактично було здійснено нотаріусом без правовстановлюючих документів. Крім того, з відомостей ДЗК вбачається, що у розділі «Відомості про право власності/право постійного кооптування» зазначено: «Вид права - право постійного користування земельною ділянкою; підстава для виникнення права: Рішення органу виконавчої влади 102 розпорядження представника президента України 18.02.1993 представник президента України; Документ, що посвідчує право: Державний акт ДН0 000357 26.05.1993». Таким чином, нотаріус мала необхідну інформацію щодо того, що земля надана не у приватну власність, а у постійне користування. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що у суду наявні всі підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачем на підстав ст. 167 ГПК України надані Заперечення на відповідь на відзив вих. № б/н від 19.04.2023 (вх. № 8925/08-08/23 від 25.04.2023), в яких відповідач просить суд зауважити, що державна реєстрація права оренди спірних земельних ділянок була здійснена на підставі та з додержанням чинного законодавства, про що вже було прийнято рішення міністерством юстиції України. Враховуючи викладене, відповідач вважає доводи та вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними.

Солонянська селищна рада (третя особа на стороні позивача) в заяві б/н і б/д (вх. № 14700/0-08/23 від 10.07.2023) зазначила, що позовні вимог С(Ф)Г «ЗАМОК» підтримує в повному обсязі.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. (третя особа на стороні відповідача) письмових пояснень по суті спору суду не надала.

Розглянувши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

УСТАНОВИВ

Розпорядженням Представника Президента України Солонянського району Дніпропетровської області № 102 від 18.02.1993 «Про надання земель громадянам для ведення фермерських господарств» ОСОБА_1 надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка в розмірі 45,9 га на території Широчанської сільської ради Дніпропетровської області.

На підставі розпорядження Представника Президента України Солонянського району Дніпропетровської області № 102 від 18.02.1993 ОСОБА_1 виданий Державний акт на право постійного користування землею ДН № 0000357 від 26.05.1993, згідно з яким ОСОБА_1 надана у постійне користування земельна ділянка площею 45,7 га, розташована на території Широчанської сільської ради в межах згідно з планом, для ведення селянського (фермерського) господарства. Державний акт видано 26.05.1993 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 163.

В 1993 році ОСОБА_1 , як засновником, створено і зареєстроване Селянське (фермерське) господарство «ЗАМОК», що підтверджується Свідоцтвом № 20259102 від 18.02.1993 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, виданим Солонянською районною радою народних депутатів.

20.02.1998 проведено державну реєстрацію Селянського (фермерського) господарства «ЗАМОК», ідентифікаційний код юридичної особи 20259102, місцезнаходження: 52445, Дніпропетровська область, Солонянський район, село Широке, вул. Кірова, буд. 71, керівник - ОСОБА_1 .

На теперішній час земельна ділянка, яка надавалася для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 , складається із трьох частин (земельних ділянок), яким були присвоєні кадастрові номери: :02:001:0105 - земельна ділянка площею 28,4967 га, :02:001:0104 - земельна ділянка площею 10,1350 га, :02:001:0100 - земельна ділянка площею 5,3000 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Після смерті ОСОБА_1 його спадкоємицею - ОСОБА_2 (дружина) було встановлено, що ОСОБА_1 01.11.2021 укладено три договори оренди землі б/н із Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88», за якими ОСОБА_1 передав С(Ф)Г «МАГНАТ» в оренду земельні ділянки з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100 строком на 25 (двадцять п`ять) років для ведення фермерського господарства, розташовані на території Широчанської сільської ради Солонянськогго району Дніпропетровської області.

10.01.2022 (тобто після смерті ОСОБА_1 ) зазначені договори оренди землі б/н від 01.11.2021 посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номери записів про інше речове право: 46098009, 46098324 та 46098596).

З наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. щодо кожної із земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100 вносила відповідне рішення, яким здійснювала державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме відкривала новий розділ щодо нерухомого майна (земельної ділянки), оскільки ці земельні ділянки раніше не були зареєстровані в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також реєструвала обтяження на земельну ділянку у вигляді договору оренди землі, зокрема:

- стосовно земельної ділянки з кадастровим № :02:001:0105 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62778270 від 10.01.2022 12:01:23, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 10.01.2022 вчинено запис за номером 46097869 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності індексний номер 294009665). Також 10.01.2022 11:19:05 зареєстровано інше речове право (право оренди земельної ділянки) за С(Ф)Г «МАГНАТ» на підставі договору оренди землі б/н від 01.11.2021, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис за номером 46098009. (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 294009907).

- стосовно земельної ділянки з кадастровим № :02:001:0100 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62778705 від 10.01.2022 12:18:07, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 10.01.2022 вчинено запис за номером 46098234 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності індексний номер 294012466). Також 10.01.2022 11:28:51 зареєстровано інше речове право (право оренди земельної ділянки) за С(Ф)Г «МАГНАТ» на підставі договору оренди землі б/н від 01.11.2021, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис за номером 460983249. (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 294012552).

- стосовно земельної ділянки з кадастровим № :02:001:0104 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62779070 від 10.01.2022 12:33:28, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 10.01.2022 вчинено запис за номером 46098548 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності індексний номер 294015005). Також 10.01.2022 11:34:43 зареєстровано інше речове право (право оренди земельної ділянки) за С(Ф)Г «МАГНАТ» на підставі договору оренди землі б/н від 01.11.2021, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис за номером 46098596. (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 294014869).

Матеріали справи свідчать, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» та наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-3760/15-18-СГ від 27.09.2018 «Про передачу земельних ділянко державної власності у комунальну власність» (з урахуванням змін, внесених наказом № 41689/15-19-СГ від 16.01.2019) Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області передано Солонянській селищній об`єднаній територіальній громаді (Солонянській селищній раді) Солонянського району Дніпропетровської області у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2986,6157 га, які розташовані на території Солонянської селищної об`єднаної територіальної громади Солонянського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту.

До складу переданих Солонянській селищній об`єднаній територіальній громаді Солонянського району Дніпропетровської області земель увійшли, в тому числі, земельні ділянки з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100.

Рішенням Солонянської селищної ради № 12-33/VII від 30.10.2018 прийнято у комунальну власність Солонянської селищної ради в межах території Солонянської селищної ради з державної власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

Таким чином, з 2018 року власником земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100 є Солонянська селищна об`єднана територіальна громада Солонянського району Дніпропетровської області в особі Солонянської селищної ради.

Проте, матеріали справи не містять письмових доказів здійснення державної реєстрації права комунальної власності земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100 за Солонянською селищною об`єднаною територіальною громадою Солонянського району Дніпропетровської області особі Солонянської селищної ради. Третя особа на стороні позивача таких доказів суду також не надала.

Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, в якому поставив вимоги про про визнання недійсними договорів оренди землі б/н від 01.11.2021, укладених між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88» відносно земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62778270, 62778705, 62779070 від 10.01.2022, що винесені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В., та скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100

Мотивуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що померлий ОСОБА_1 не мав права укладати осопорювані договори оренди землі б/н від 01.11.2021 та передавати спірні земельні ділянки, які надані для постійного користування, в оренду С(Ф)Г «МАГНАТ», оскільки постійні землекористувачі відповідно до приписів земельного законодавства не наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками. Також позивач вважає, що державна реєстрація права оренди спірних земельних ділянок була здійснена за відсутності у приватного нотаріусу правовстановлюючих документів на земельні ділянки та з порушенням вимог чинного законодавства у сфері державної реєстрації.

Розглянувши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши представлені сторонами письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У статті 14 Конституції України вказано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Разом з тим повноваження власника певним чином обмежуються, бо згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Таким чином земля, як природний ресурс має особливий статус та її використання у господарській діяльності врегульовано у першу чергу нормами земельного законодавства.

Чинним Земельним кодексом України передбачено, лише 6 правових підстав використання земельної ділянки: 1) власником; 2) на правах оренди; 3) на правах постійного користування; 4) на правах земельного сервітуту; 5) на правах емфітевзису та 6) на правах суперфіцію (право користування чужою земельною ділянкою для забудови).

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Згідно зі статтями 150 та 151 ГК України передбачено лише два випадки використання природних ресурсів суб`єктами господарювання: або на праві власності, або на праві користування. Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Статтею 92 Земельного Кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, а також врегульовано, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває вичерпний перелік суб`єктів, серед яких є: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; заклади освіти незалежно від форми власності.

Положеннями частин 1, 8 ст. 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Згідно ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі. Право самостійного господарювання на землі означає, що землекористувачі мають право без втручання інших осіб використовувати земельні ділянки в межах їх цільового призначення. Крім того, формулювання законодавця у ст. 95 Земельного кодексу України щодо «права самостійно господарювати» підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи що таке господарювання має відбуватися самостійно.

За таких обставин, Земельним кодексом України, а також іншими нормативно-правовими актами, не передбачено право постійного користувача землею, розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам в платне користування.

Відповідно до пункту 5.6 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата Україні щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 по справі №1-17/2005 встановлено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені.

З матеріалів справи судом встановлено та сторонами спору не заперечується, що ОСОБА_1 отримав у постійне користування землю загальною площею 45,7 га для ведення особистого селянського фермерського господарства на території Широчанської сільської ради Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею № ДН 0000357 від 26.05.1993.

ОСОБА_1 , як засновником, створено і зареєстроване Селянське (фермерське) господарство «ЗАМОК».

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону «Про фермерське господарство» слідує висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Згідно усталеної судової практики у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, наданою засновнику саме для ведення фермерського господарства, в тому числі право постійного користування земельною ділянкою, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігаються за фермерським господарством, до якого вони перейшло після створення фермерського господарства, до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 23.06.2020 у справі № 922/989/18)

На теперішній час зазначена земельна ділянка складається із трьох частин (земельних ділянок), яким були присвоєні кадастрові номери: :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100.

Отже, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100 надавалися у постійнеу користування ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею № ДН 0000357 від 26.05.1993.

З огляду на зазначене, Державний акт на право постійного користування землею № ДН 0000357 від 26.05.1993 не є тим документом, який надавав право користувачу земельної ділянки ( ОСОБА_1 ) надавати третім особам (в тому числі С(Ф)Г «МАГНАТ») земельні ділянки, тобто, розпоряджатися ними, в тому числі шляхом надання в оренду.

У зв`язку із внесенням змін до земельного законодавства щодо розмежування земель державної та комунальної власності на підставі рішення Солонянської селищної ради № 12-33/VII від 30.10.2018 спірні земельні ділянки увійшли до складу земель, прийнятих у комунальну власність Солонянської селищної ради в межах території Солонянської селищної ради.

Разом із тим, у встановленому порядку державна реєстрація права комунальної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100 проведена не була.

Укладення ОСОБА_1 з С(Ф)Г «МАГНАТ» оспорюваних договорів оренди землі б/н від 01.11.2021 призводить до порушення інтересів Солонянської селищної об`єднаної територіальної громади Солонянського району Дніпропетровської області в особі Солонянської селищної ради щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення комунальної власності, що виявилося у розпорядженні земельними ділянками з порушенням встановленої законом процедури.

Таким чином, при реєстрації права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0105, :02:001:0104, :02:001:0100, про що у Державному реєстрі речових прав вчинено записи про реєстрацію їх за формою власності як приватні за номерами записів про право власності: 46067869, 46098548, 46098234, порушене земельне законодавства та інтереси територіальної громади.

Такі ж висновки містяться в постанові приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Супруненко А.М. № 411/02-31 від 10.05.2023 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 28,4967 га, 10,1350 га та 5,300 га, розташовані на території Солонянської селищної (кол. Широчанської сільської) ради Дніпровського (кол. Солонянського) району Дніпропетровської області.

Отже, фактичні обставини справи свідчать, що всупереч приписам статей 92, 95, 124 Земельного кодексу України за відсутності повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками постійний користувач - ОСОБА_1 фактично передав земельні ділянки С(Ф)Г «МАГНАТ», не маючи права розпоряджатися ними, оскільки земельні ділянки перебувають у комунальній власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини 2 статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п. 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (п. 24), де зазначається, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію.

Тобто, спосіб захисту права, який обирає позивач, має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. (рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України.

Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

У разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України). (Висновок Великої Палати Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц)

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, де сформовано висновок, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

За встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що у спірних правовідносинах С(Ф)Г «ЗАМОК» як особа, якій на праві постійного користування належать спірні земельні ділянки після смерті ОСОБА_1 , має право ставити вимогу про усунення перешкод у користуванні такими земельними ділянками, у разі якщо будь-якою третьою особою вчиняються перешкоди такого користування.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки комунальної форми власності може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи рішення державного реєстратора про державну реєстрацію, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц 19 (п. 81).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.

За змістом ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суб`єкти державної реєстрації прав це виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення рішення суду у даній справі законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 рок) також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

З вище викладеного слідує висновок, що скасування державної реєстрації рішення і права власності можливе лише за позовом власника.

Замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію права власності до Державного реєстру має бути внесений належний запис про деревну реєстрацію цього права власності.

Отже, у спірних правовідносинах реєстрацією неіснуючого права власності ( ОСОБА_1 ) порушено право власності територіальної громади в особі Солонянської сільської ради.

За таких обставин, обраний позивачем у даній справі спосіб захисту його прав є неефективним і не призведе до відновлення його права користування спірними земельними ділянками.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. (ст. 45 ГПК України) Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

На позивача покладено обов`язок обґрунтувати своєї вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обраний позивачем спосіб захисту права має забезпечувати ефективний захист та відновлення порушеного права позивача.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позивачем не доведено яким чином заявлені у даній справі позовні вимоги сприятимуть відновленню його порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Суд визнає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування заявлених ним вимог, не знайшли свого підтвердження за встановлених судом обставин, що склались між сторонами.

Заперечення відповідача на заявлені позовні вимоги враховані судом при вирішенні даного спору.

Враховуючи вище наведене, в задоволенні позову відмовляється повністю.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то з цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 4 ст. 129 ГПК України унормовано, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови від позову - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, приймаючи до уваги висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, відсутні підстави для розподілу судового збору та витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст., ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

В задоволені позову Селянського (фермерського) господарства «ЗАМОК», с. Широке Солонянського району Дніпропетровської області до Селянського (фермерського) господарства «МАГНАТ 88», м. Пологи Пологівського району Запорізької області про визнання недійсними договорів оренди землі б/н від 01.11.2021, укладених між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «МАГНАТ 88» відносно земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62778270, 62778705, 62779070 від 10.01.2022, що винесені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Джурук Н.В., та скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами № :02:001:0105, № :02:001:0104, № :02:001:0100 відмовити повністю.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України « 27» жовтня 2023 р.

Суддя Н.Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.