ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/3672/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-г) в особі філії Харківського обласного управління акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (61003, м. Харків, майдан Коституції, буд. 22)
до Фізичної особи - підприємця Ліман Євгенії Василівни, АДРЕСА_1
простягнення 82 106,12 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Харківського обласного управління акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи - підприємця Ліман Євгенії Василівни про стягнення заборгованості за кредитним договором № 942 від 05.02.2020 року у сумі 82 106,12 грн. з яких: заборгованість за простроченою основною сумою боргу (кредитом) у розмірі 56 648,00 грн., заборгованість процентам за користування кредитом у розмірі 24 587,58 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн., інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн.

Також до стягнення заявлені судові витрати у розмір 2 684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 942 від 05.02.2020 року в частині повного та своєчасного розрахунку за кредитом.

Ухвалою суд від 22.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3672/23. Розгляд справи № 922/3672/23 призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов.

30.08.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи (вх. № 23175/23).

13.09.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 24845/23) у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

20.09.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. №25448/23), у якій позивач зокрема зазначає, що останнім виконано вимоги Господарського процесуального кодексу України та було направлено на адресу відповідача копію позовної заяви, відповідні документи було долучено до позовної заяви, також до відзиву позивачем було додано список згрупованих відправлень та чек Укрпошти.

Щодо заперечень відповідача в частині здійснених нарахувань, позивач зазначає, що згідно пункту 2.1. договору банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а позивальник зобов`язується отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені договором строки кредит у розмірі, визначену у пункті 3 цього договору та сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Підпунктом 3.4.5 кредитного договору № 942 визначено, що проценти нараховуються щомісячно методом факт /факт на основну суму боргу та за строк фактичного користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту включно, та до повного погашення основної суми боргу за цим договором. При нарахування процентів день видачі кредиту приймається до розрахунку як 1 повний день користування кредитом, а день повернення кредиту (його частини) до розрахунку процентів не включається.

Таким чином, умовами договору не передбачено припинення нарахування процентів у зв`язку із настанням остаточного терміну повернення кредиту, із направленням вимоги про дострокове повернення кредиту за зміною терміну кредиту, розірванням кредитного договору та іншими обставинами. Згідно умов договору проценти за кредитом нараховуються до повного погашення основної суми боргу за цим договором.

Щодо наявності обставин непереборної сили, позивач зокрема зазначає, що згідно обліку простроченої заборгованості за кредитом, прострочена заборгованість виникла у відповідача до введення на території України воєнного стану та повномасштабного вторгнення рф на територію України, а саме з 13.04.2020 року за процентами, з 12.05.2020 року за основною сумою заборгованості (за кредитом) у зв`язку із чим, обставини форс мажору, на які посилається відповідач, виникли після порушення нею кредитного зобов`язання, тому відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність форс мажорних обставин, які б безпосередньо вплинули на виконання своїх кредитних зобов`язань та звільнили б від відповідальності.

Банком протягом усього часу періоду існування заборгованості неодноразово велися перемовини із відповідачем, проте на сьогоднішній день заборгованість так і не сплачена відповідачем, у зв`язку із чим, просить суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд, має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно вимог статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Разом з тим, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 05.02.2020 року між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі керуючого територіально відокремленим без балансовим відділення №10020/20 ІІІ типу, яке підпорядковане філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» (банк, позивач) та Фізичною особою - підприємцем Ліман Євгенією Василівною (позичальник, відповідач) було укладено кредитний договір № 942 (а.с.43-54).

Пунктом 2.1. договору сторони погодили, що банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а позивальник зобов`язується отримати, належним чином використовувати та повернути в передбаченому цим договором строки кредит у розмірі, визначену у статті 3 цього договору та сплатити проценти за користування кредитом, комісійні, винагороди та інші платежі в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Сума та валюта кредиту 170 000,00 грн. строк кредитування кредит надається одноразово з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 03.02.2023 року (пункти 3.1.- 3.2. договору).

Згідно підпунктом 3.4.1. сторони погодили, що процентна ставка є фіксованою та нараховується і сплачується у розмірі 30 % процентів річних.

Підпунктом 3.4.2. договору визначено, що в порядку, визначеному цим договором, меже бути встановлено інший розмір процентної ставки, ніж зазначені в пл. 3.4.1. нього договору, зокрема, але не виключно у разі: - змін у грошово-кредитній одиниці України; -зміни економічної ситуації в Україні (економічної крипти) та / або міжнародної економічної ситуації, у тому числі зміни процентної політики (на ринку України або на міжнародних ринках); - зміни ставок на залучені банком кошти або економічних нормативів діяльності банку, зокрема, але не виключно, внаслідок прийняття рішень чи вжиття будь-яких заходів Національним банком України, іншими органами державної влади та управління, які впливають на стан кредитного ринку У країни; - несприятливих коливань вартості цінних паперів, робіт. послуг, курсів іноземних валют тощо.

Такий перегляд процентної ставки може здійснюватись банком протягом строку дії цього договору до моменту повного виконання позичальником зобов?язання. В такому разі банк направляє позичальнику та/або поручителю, тa/aбo майновому поручителю відповідне повідомлення (в порядку. визначеному пунктом 8.4, цього договору) із зазначенням встановленого іншого розміру процентної ставки, а також причин перегляду розміру процентної до цього договору та документів забезпечення.

Проценти нараховуються щомісячно методом факт /факт на основну суму боргу та за строк фактичного користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту включно, та до повного погашення основної суми боргу за цим договором. При нарахуванні процентів день видачі кредиту приймається до розрахунку як 1 (один) повний день користування кредитом, а день повернення кредиту (його частини) до розрахунку процентів не включається (підпункт 3.4.3.).

Нараховані за період з дня видач кредиту або з першого числа звітного місяця по останнє число звітного місяця або по день погашення позичальником кредиту (або його частини) проценти сплачується позивальником не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, а у разі розірвання цього договору або настання остаточного терміну повернення кредиту одночасно з погашенням всієї основної суми боргу (підпункт 3.4.6. договору).

Пунктом 3.5. договору визначено комісійна винагорода позичальник сплачує банку комісійну винагороду за надання кредиту у розмірі 1 % від суми кредиту в день укладення цього договору.

Позичальник здійснює повернення кредиту та проводить сплату процентів за користування ним відповідно до графіку платежів, який є додатком № 2 до цього договору, та у випадках, визначених договором, підлягає коригуванню банком (пункт 3.10 договору).

Пунктом 3.15 договору визначено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором.

Між сторонами було підписано додаток № 1 до договору заява на отримання кредиту, додаток № 2 графік платежів за кредитним договором (а.с. 54 зворот 55).

На виконання умов договору, позивачем було надано відповідачу кредит у розмірі 170 000,00 грн. про що свідчить виписка банку за період з 05.02.2020 року по 24.07.2023 року та меморіальний ордер № ввід 05.02.2020 року (а.с. 44).

Також 06.04.2020 року між сторонами було укладено додатковий договір про реструктуризацію № 1 до кредитного договору № 942 від 05.02.2020 року відповідно до якого сторони погодили пункт 3.10. договору викласти у наступній редакції:

«3.10. Позичальник здійснює повернення кредиту та проводить сплату процентів за користування ним відповідно до графіку платежів, який є додатком № 2 до цього договору, та у випадку визначених договором, підлягає коригуванню банком». Станом на 06.04.2020 року сума основного боргу становить 165 277,00 грн.» (а.с. 56-58).

Також сторонами у додатковому договорі було викладено додаток № 2 у новій редакції.

Проте відповідачем умови договору були виконані неналежним чином, у зв`язку із чим, позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення вих. № 118.20-06/1/811 від 22.11.2022 року у якому останній зазначив суму боргу та просив її сплатити (а.с. 64-65).

Також позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту вих. № 118.20-06/1/868 від 21.12.2022 року (а.с. 66-68), проте, вищевказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 1 частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 3.2. договору, сторони визначили, що строк кредитування кредит надається одноразово з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 03.02.2023 року.

Згідно пункту 3.10. (в редакції додаткового договору про реструктуризацію № 1 від 06.04.2020 року до кредитного договору № 942 від 05.02.2020 року) позичальник здійснює повернення кредиту та проводить сплату процентів за користування ним відповідно до графіку платежів, який є додатком № 2 до цього договору, та у випадку визначених договором, підлягає коригуванню банком.

Згідно вимог частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфу 1 глави 71 цього кодексу, а саме положення про позику.

Судом встановлено, що на виконання умов договору, позивачем було надано відповідачу кредит у розмірі 170 000,00 грн. про що свідчить виписка банку за період з 05.02.2020 року по 24.07.2023 року та меморіальний ордер № від 05.02.2020 року (а.с. 44).

Проте відповідачем умови договору були виконані неналежним чином, та допущено прострочення зі сплати платежів за кредитним договором викладених у додатку № 2 графік платежів за кредитним договором (а.с. 54 зворот 55).

У зв`язку зі неналежним виконанням умов договору, позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про дострокове погашення кредиту вих. № 118.20-06/1/868 від 21.12.2022 року (відповідно до чеку «Укрпошти» вимогу було відправлено відповідачу 30.12.2022 року).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З наявних у матеріалах справи документів, судом встановлено, що позивач скористався своїм правом про дострокове повернення кредиту, чим змінив строки повернення кредиту, а саме після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вих. № 118.20-06/1/868 від 21.12.2022 року (відповідно до чеку Укрпошти вимогу було відправлено відповідачу 30.12.2022 року), а у відповідача настав строк повернення кредитних коштів (07.01.2023 року) та виник обов`язок повернути всю суму основної заборгованості за кредитом (основного боргу).

З аналізу вищевикладеного, та враховуючи вимоги статті 530 Цивільного кодексу України (боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги), у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем щодо повернення кредиту, а саме з 07.01.2023 року.

Судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку суми боргу, та встановлено, що відповідні нарахування здійснено арифметично вірно.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірнить заявленої позивачем до стягнення із відповідача заборгованості за простроченою основною сумою боргу (кредитом) за кредитним договором № 942 від 05.02.2020 року у сумі 56 648,00 грн. При цьому, відповідачем не спростовано суму боргу, також матеріали справи не містять, а відповідачем до суду не надано доказів у підтвердження сплати суми у розмірі 56 648,00 грн. та підлягають до задоволення.

Також, позивачем заявлено до стягнення із відповідача 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн., інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 24 587,58 грн. відповідно до наданого розрахунку (а.с. 8-12), у зв`язку із чим, суд зазначає наступне.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок процентів встановлюється договором.

Згідно підпунктом 3.4.1. сторони погодили, що процентна ставка є фіксованою та нараховується і сплачується у розмірі 30 % процентів річних.

Підпунктом 4.3.1. договору визначено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати усі умови цього договору та взяті на себе цим договором зобов`язання за іншими договорами укладеними із банком.

Згідно до підпункту 4.3.2. договору у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції як це передбачено в цьому договорі, а також у повному обсязі усі інші платежі та відшкодувати завдані збитки.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, передбачених цим договором, банк має право застосувати до позичальника штрафні санкції за порушення позичальником строків виконання зобов`язань щодо погашення основної суми боргу та /або сплати комісійних винагород та /або процентів за користування кредитом пеню за користь банку, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вищевикладеного слідує, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: сума позики із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, та відповідно до розрахунку позивача останнім нараховано відповідачу:

- 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн. (за загальний період з 06.05.2020 року по 10.02.2022 року),

- 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн. (за загальний період з 13.04.2020 року по 11.02.2022 року),

- інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн. (за загальний період травень 2020 року січень 2022 року, а саме: травень 2020 року (несплата за травень 2020 року), грудень 2021 року січень 2022 року (несплата за грудень 2021 року), вересень 2021 року жовтень 2021 року (несплата за вересень 2021 року), серпень 2021 року вересень 2021 року (несплата за серпень 2021 року), серпень 2021 року жовтень 2021 року (несплата за серпень 2021 року), липень 2021 року вересень 2021 року (несплата за липень 2021 року), червня 2021 року липень 2021 року (несплата за червень 2021 року), червень 2021 року вересень 2021 року (несплата за червень 2021 року), березень 2021 року (несплата за березень 2021 року), березень 2021 року квітень 2021 року (несплата за березень 2021 року), липень 2020 року (несплата за липень 2020 року), червень 2020 року (несплата за червень 2020 року), травень 2020 року червень 2020 року (несплата за травень 2020 року),

- інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн. (за загальний період квітень 2020 року по січень 2022 року, а саме квітень 2020 року (нараховано проценти з 29.02.2020 року 31.03.2020 року), грудень 2021 року січень 2022 року (нараховано проценти з 31.10.2021 року - 30.11.2021 року), серпень 2021 року вересень 2021 року (нараховано проценти з 30.06.2021 року 31.07.2021 року), червень 2021 року липень 2021 року (нараховано проценти з 30.04.2021 року 31.05.2021 року), березень 2021 року (нараховано проценти з 31.01.2021 року 28.02.2021 року), липень 2020 року (нараховано проценти з 31.05.2020 року);

- заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 24 587,58 грн. за період з 28.02.2022 року по 24.07.2023 року, відповідно до наданого розрахунку (а.с. 8-12).

При цьому, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 24845/23 від 13.09.2023 року зазначає, що відповідно до розрахунку позивача останній продовжував здійснювати нарахування на суму залишку кредиту до 24.07.2023 року. Проте, за твердженнями відповідача. право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позивальника вимоги згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, у зв`язку із пред`явленням вимови щодо дострокового повернення суми боргу, строк кредитування достроково припинився, відповідно позивач не мав правових підстав для нарахування процентів на суму кредиту після завершення строку погашення кредиту, зазначено у вимозі банку.

Також відповідач зазначає, що нарахування позивачем процентів поза межами строку кредитування є по суті санкцією за несвоєчасне повернення суми позики, що не підлягає стягненню у період дії воєнного стану, оскільки у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Щодо наявності обставин непереборної сили та відсутності вини відповідача, останній зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, особа яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Також посилається на пункт 6.4. договору № 41АР200-262-22 постачання природного газу для потреб не побутових споживачів від 30.11.2021 року. Оскільки 24.02.2022 року розпочалось широкомасштабне військове вторгнення рф на територію України. 28.02.2022 року ТПП України засвідчено форс мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію РФ проти України, що підтверджується листом № 2024/02.0-7.1., який наявний у публічному доступі. Також зазначає, що місто Харків у якому проживає відповідач та здійснює господарську діяльність, відноситься до територій, на яких ведуться або можуть вестись бойові дії, починаючи з 24.02.2022 року і по теперішній час, що фактично унеможливлює здійснення нормальної господарської діяльності відповідачем та своєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором. Дані обставини об`єктивно не залежать від відповідача, що свідчать про наявність у даному випадку обставин непереборної сили. Ці обставини за твердженнями відповідача зумовлюють необхідність проведення реструктуризації боргу з метою погашення боргу перед банком. Також зазначає що останній не отримував ані повідомлення ані вимоги банку, що позбавила останнього скористатись запропоновую можливістю реструктуризації боргу. У зв`язку зі чим, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначила, що проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Аналогічні праві висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19),

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22 пункти 107, 114-116, 122-123, 128) сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження скаржників про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Вищевикладене спростовує твердження позивача викладені у наданій до суду відповіді на відзив (вх. № 25448/23 від 20.09.2023 року), а сам, що, умовами договору не передбачено припинення нарахування процентів у зв`язку із настанням остаточного терміну повернення кредиту, із направленням вимоги про дострокове повернення кредиту за зміною терміну кредиту, розірванням кредитного договору та іншими обставинами. Згідно умов договору проценти за кредитом нараховуються до повного погашення основної суми боргу за цим договором.

При цьому, як встановлено судом вище, позивач скористався своїм правом про дострокове повернення кредиту, чим змінив строки повернення кредиту, а саме після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вих. № 118.20-06/1/868 від 21.12.2022 року (відповідно до чеку Укрпошти вимогу було відправлено відповідачу 30.12.2022 року), а у відповідача настав строк повернення кредитних коштів та виник обов`язок повернути всю суму основної заборгованості за кредитом (основного боргу) з 07.01.2023 року відповідно до вимог статті 530 цивільного кодексу України.

З аналізу вищевикладеного слідує, що з 07.01.2023 року припиняється нарахування проценті за користування кредитом у відповідності до умов договору, оскільки позивачем змінено строк повернення кредиту.

При цьому, як вбачається із розрахунку позивача останнім заявлено до стягнення із відповідача заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 24 587,58 грн., відповідно до наданого розрахунку (а.с. 8-12).

З наданого до позовної заяви позивачем розрахунку вбачається, що з 28.02.2022 року залишок заборгованості за процентами складає суму у розмірі 1 354,14 грн., станом на 10.06.2022 року у розмірі 5 637,66 грн., при цьому відповідачем 14.06.2022 року було здійснено оплату у на суму 4 149,30 грн., з 14.06.2022 року за розрахунком позивача заборгованість за процентами складає суму у розмір 1488,36 грн. У зв`язку із чим, загальний період нарахування складає з 28.02.2022 року по 24.07.2023 року.

Тобто з вищевикладеного вбачається, що позивачем заявлено заборгованість по процентам за користування кредитом, як у період дії договору з 28.02.2022 року по 07.01.2023 року, так і після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту з 07.01.2023 року по 24.07.2023 року.

Враховуючи вищевикладене безпідставним є нарахування позивачем заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 07.01.2023 року по 24.07.2023 року, у зв`язку із чим, позовні вимоги у цій частині не підлягають до задоволення.

Щодо заявленої до стягнення позивачем заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 28.02.2022 року по 07.01.2023 року, суд зазначає наступне.

Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Відповідно до пункту 18 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

При цьому, строк дії таких обмежень триває включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу (постанова Великої Палати ВС від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц).

З аналізу вищевикладеного слідує, що після 24.02.2022 року платежі (неустойка (штраф, пеня), інші платежі), сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вищевикладене, безпідставним є стягнення із відповідача заявленої заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 24.02.2022 року по 24.07.2023 року, у зв`язку із чим, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у загальному розмірі 24 587,58 грн. не підлягають задоволенню.

Щодо нарахованих позивачем (підчас дії договору до 07.01.2023 року), а саме:

- 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн. (за загальний період з 06.05.2020 року по 10.02.2022 року),

- 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн. (за загальний період з 13.04.2020 року по 11.02.2022 року),

- інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн. (за загальний період травень 2020 року січень 2022 року, а саме: травень 2020 року (несплата за травень 2020 року), грудень 2021 року січень 2022 року (несплата за грудень 2021 року), вересень 2021 року жовтень 2021 року (несплата за вересень 2021 року), серпень 2021 року вересень 2021 року (несплата за серпень 2021 року), серпень 2021 року жовтень 2021 року (несплата за серпень 2021 року), липень 2021 року вересень 2021 року (несплата за липень 2021 року), червня 2021 року липень 2021 року (несплата за червень 2021 року), червень 2021 року вересень 2021 року (несплата за червень 2021 року), березень 2021 року (несплата за березень 2021 року), березень 2021 року квітень 2021 року (несплата за березень 2021 року), липень 2020 року (несплата за липень 2020 року), червень 2020 року (несплата за червень 2020 року), травень 2020 року червень 2020 року (несплата за травень 2020 року),

- інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн. (за загальний період квітень 2020 року по січень 2022 року, а саме квітень 2020 року (нараховано проценти з 29.02.2020 року 31.03.2020 року), грудень 2021 року січень 2022 року (нараховано проценти з 31.10.2021 року - 30.11.2021 року), серпень 2021 року вересень 2021 року (нараховано проценти з 30.06.2021 року 31.07.2021 року), червень 2021 року липень 2021 року (нараховано проценти з 30.04.2021 року 31.05.2021 року), березень 2021 року (нараховано проценти з 31.01.2021 року 28.02.2021 року), липень 2020 року (нараховано проценти з 31.05.2020 року) відповідно до наданого розрахунку (а.с. 8-12), суд зазначає наступне.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

З аналізу вищевикладеного слідує, що проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

При цьому, поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Аналогічна правова позиція викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16.

З аналізу вищевикладеного слідує, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, неправомірним є нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат під час дії договору (до 07.01.2023 року), у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн. (за загальний період з 06.05.2020 року по 10.02.2022 року), 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн. (за загальний період з 13.04.2020 року по 11.02.2022 року), інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн. (за загальний період з травня 2020 року по січень 2022 року), інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн. (за загальний період з квітня 2020 року по січень 2022 року).

У зв`язку із чим, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо посилання відповідача на форс мажорні обставини, суд зазначає наступне.

У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України Про торгово-промислові палати в Україні та деталізовано в розділі б Регламенту засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 18.12.2014 року.

Відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув грунту, інші стихійні лиха тощо.

Водночас, частиною 1 статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відповідно до абзацу 3 частини 3 статті 14 вказаного Закону ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

На законодавчому рівні не змінено порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Тобто, норми Закону України Про торгово-промислові палати в Україні є діючими, а видача відповідних сертифікатів особам, які звернулись до ТТП за їх видачею здійснюється ТПП безупинно.

Так, у постанові Касаційного господарського суду від 01.06.2021 року у справі №910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Керуючись наведеними правовими висновками суду касаційної інстанції, при розгляді форс-мажорних спорів наразі (як і раніше) суди виходять з того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП.

При цьому, сторона зобов`язання, яка його не виконує, в будь-якому разі повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер, саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Крім того, існування форс-мажорних обставин звільняє сторону договору саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а не від обов`язку виконати це зобов`язання після припинення таких обставин.

У випадку виникнення обставин непереборної сили, термін виконання зобов`язань сторін за договором може просто переноситись (продовжуватися) на строк, протягом якого діють такі обставини та їх наслідки. Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс- мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

Вищевикладене судом, спростовує твердження відповідача що місто Харків у якому проживає відповідач та здійснює господарську діяльність, відноситься до територій, на яких ведуться або можуть вестись бойові дії, починаючи з 24.02.2022 року і по теперішній час, що фактично унеможливлює здійснення нормальної господарської діяльності відповідачем та своєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором. Дані обставини об`єктивно не залежать від відповідача, що свідчать про наявність у даному випадку обставин непереборної сили. Ці обставини за твердженнями відповідача зумовлюють необхідність проведення реструктуризації боргу з метою погашення боргу перед банком.

Крім того, як вбачається із розрахунку позивача заборгованість із несвоєчасної оплати кредитних платежів виникла до 24.02.2022 року, будь-яких доказів у підтвердження вищевикладених обставин, відповідачем до суду надано не було.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При цьому, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, заперечень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень, заперечень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

При цьому, відповідач будь-яких доказів сплати суми боргу позивачу до суду не надав, наявності заборгованості перед позивачем за спірний період не спростував.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 942 від 05.02.2020 року за простроченою основною сумою боргу (кредитом) у розмірі 56 648,00 грн.

В частині стягнення заборгованість процентам за користування кредитом у розмірі 24 587,58 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн., інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн. відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 та пункту 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, із відповідача підлягає до стягнення сума судового збору (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) у розмірі 1 851,79 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 73, 74, 86, 123, 126, 129,183, 236-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Ліман Євгенії Василівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-г, ) в особі філії Харківського обласного управління акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (61003, м. Харків, майдан Коституції, буд. 22, на п/р НОМЕР_2 в філії Харківське обласне управління акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", МФО 351823) заборгованість за кредитним договором № 942 від 05.02.2020 року за простроченою основною сумою боргу (кредитом) у розмірі 56 648,00 грн. та 1 851,79 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення заборгованість процентам за користування кредитом у розмірі 24 587,58 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 232,53 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування у розмірі 81,75 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 414,79 грн., інфляційні втрати по простроченим процентам у розмірі 141,47 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:

позивача: Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-г, ) в особі філії Харківського обласного управління акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (61003, м. Харків, майдан Коституції, буд. 22, );

відповідача: Фізичної особи - підприємця Ліман Євгенії Василівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено "24" жовтня 2023 р.

Суддя О.О. Ємельянова