ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2023 р. Справа№ 925/409/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 17.10.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 26.05.2023 (повний текст складено та підписано 21.06.2023)

та на додаткове рішення від 27.06.2023 (повний текст складено та підписано 30.06.2023)

у справі №925/409/23 (суддя Н.М. Спаських)

за позовом ОСОБА_1

до Черкаської міської ради

до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради

та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортекс"

про визнання договору купівлі - продажу недійсним

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогою до Черкаської міської ради, Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортекс" про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , за результатами електронного аукціону без умов від 23.01.2023 між Черкаською міської радою, від імені якої діє Департамент економіки та розвитку, та ТОВ "Фортекс" і який зареєстрований в реєстрі за номером 788.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.05.2023 у позові відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду Черкаської області від 27.06.2023 заяву відповідача від 29.05.23 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн за результатами вирішення спору задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортекс" 6 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 26.05.2023 у справі № 925/409/23 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 27.06.2023 та ухвалити нове додаткове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортекс" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, що полягає у неправильному встановленні обставин, якуі мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки наявних в матеріалах справи доказів. При цьому, скаржник стверджував, що він був позбавлений можливості реалізувати своє право на участь в аукціоні через обмеження законодавчо встановленого строку його проведення, внаслідок чого фактично незаконно був обмежений і строк на прийняття пропозицій, заяв на участь в ньому, що позбавило позивача можливості їх подати, отже, право позивача на участь в аукціоні є порушеним.

Стосовно додаткового рішення апелянт указує на те, що останнє підлягає скасуванню, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, апелянт зазначив, що розмір витрат на правову допомогу є безпідставним, необґрунтованим та явно завищеним, зокрема, оскільки в провадженні Господарського суду Черкаської області вже перебувала справа з приводу спірних правовідносин, у зв`язку з чим представник відповідача був обізнаний з нею, а тому участь представника відповідача у даній справі була формальною дією, які не потребувала додаткового аналізу судової практики, норм права та змісту спірних правовідносин.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2023 апеляційну скаргу у справі № 925/409/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

Через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.05.2023 та на додаткове рішення від 27.06.2023 у справі №925/409/23 та призначено до розгляду на 19.09.2023.

На адресу Північного апеляційного господарського суду 07.09.2023 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в апеляційній скарзі та зазначив, що судом першої інстанції була надана належна правова оцінка твердженням позивача, в результаті чого, на підставі поданих та досліджених доказів, та за наслідками їх перевірки судом були вірно встановлені фактичні обставини справи та ухвалено обгрунтоване і законне рішення.

Через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійщли письмові пояснення, в яких заявник просить суд здійснювати судовий розгляд за відсутності апелянта та його представника.

У судовому засіданні 19.09.2023 колегія суддів, з метою забезпечення процесуальних прав учасників справи, а також повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, оголосила перерву в судовому засіданні в даній справі до 17.10.2023.

В судове засідання 17.10.2023 з`явилися представники відповідачів та надали свої пояснення по справі. Представник скаржника у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без участі його представника.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради було оголошено електронний аукціон без умов з продажу об`єктів малої приватизації - нежитлових приміщень, а саме: приміщення першого поверху з №1 по №30, №1, №11 та приміщення підвалу №ХІ, №ХІІ, №ХІІІ, №XIV, №XV, №XVI, №XVII, літ. A-l, A-9, з початковою ціною реалізації лоту 3 634 633,00 грн, загальною площею 793,6 кв.м. по АДРЕСА_1.

23.12.2022 Департаментом економіки та розвитку проведено електронний аукціон з продажу лота: нежитлових приміщень, а саме приміщення першого поверху з №1 по №30, №1, №11 та приміщення підвалу №ХІ, №ХІІ, №ХШ, №XTV, №XV, №XVI, №XVII, літ. A-l, A-9, загальною площею 793,6 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 .

Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим.

При цьому, механізм проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації (далі - об`єкт приватизації) з використанням електронної торгової системи, визначення переможця за результатами електронного аукціону, розміру та порядку внесення плати за участь в електронному аукціоні, а також визначення додаткових умов продажу відповідно до положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" визначає Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 № 432 (далі - Порядок).

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації. Державні органи приватизації здійснюють державну політику у сфері приватизації та діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", інших актів законодавства (ч. 1 ст. 7 "Про приватизацію державного і комунального майна").

Статтею 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" визначений порядок приватизації державного і комунального майна, який передбачає: формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі; прийняття рішення про приватизацію; прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта та у випадках, передбачених цим Законом, інформації про вивчення попиту для визначення стартової ціни; проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства; проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об`єкта приватизації; перетворення державного або комунального підприємства в господарське товариство у процесі приватизації у випадках, передбачених цим Законом; затвердження плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації, у випадках, передбачених цим Законом, та його виконання; затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об`єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією; опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об`єкта приватизації; проведення аукціону, укладення договору купівлі-продажу; укладення договору купівлі-продажу в разі приватизації об`єкта шляхом викупу; опублікування інформації про результати приватизації; прийняття рішення про завершення приватизації.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" перелік об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджується Фондом державного майна України.

Згідно із класифікацією об`єктів приватизації, визначеною статтею 5 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", до об`єктів малої приватизації належать:

1) єдині майнові комплекси державних і комунальних підприємств, їх структурних підрозділів, у тому числі єдині майнові комплекси та їх структурні підрозділи, що передані в оренду, крім єдиних майнових комплексів державних і комунальних підприємств, що належать до об`єктів великої приватизації;

2) окреме майно.

Окремим майном вважається рухоме та нерухоме майно державних або комунальних підприємств (у тому числі будівлі, споруди, нежитлові приміщення), майно, що залишилося після закінчення процедури ліквідації державних або комунальних підприємств, визнаних банкрутами; майно підприємств, що ліквідуються за рішенням органу, уповноваженого управляти державним або комунальним майном; майно державних або комунальних підприємств, що не були продані як єдині майнові комплекси; державне або комунальне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств та перебуває на обліку господарських товариств, створених унаслідок приватизації або корпоратизації;

3) об`єкти незавершеного будівництва (будівлі, споруди, передавальні пристрої, які не введені в експлуатацію), законсервовані об`єкти;

4) об`єкти соціально-культурного призначення.

До об`єктів соціально-культурного призначення належать об`єкти освіти, охорони здоров`я, культури, фізичної культури та спорту, туризму, мистецтва і преси, телебачення, радіомовлення, видавничої справи; санаторно-курортні заклади, будинки і табори відпочинку, профілакторії; інші об`єкти, призначені для задоволення соціальних та культурних потреб громадян незалежно від вартості майна; об`єкти соціально-культурного призначення, що не включені до статутного капіталу господарських товариств;

5) пакети акцій акціонерного товариства, утвореного у процесі приватизації або корпоратизації, акції (частки), що належать державі у статутному капіталі господарських товариств, інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності та розташованих на території України або за її межами, крім пакетів акцій акціонерних товариств, що належать до об`єктів великої приватизації;

6) інші об`єкти, що не належать до об`єктів великої приватизації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", одним із способів приватизації державного або комунального майна є продаж об`єктів права державної або комунальної власності на аукціоні, у тому числі на аукціоні з умовами, аукціоні із зниженням стартової ціни.

Об`єкти малої приватизації продаються виключно на електронних аукціонах. Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та Порядок відбору операторів електронних майданчиків для організації проведення електронних аукціонів з продажу об`єктів малої приватизації, авторизації електронних майданчиків, розмір та порядок сплати плати за участь, визначення переможця за результатами електронного аукціону, а також порядок визначення додаткових умов продажу затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").

Відповідно до Протоколу про результати електронного аукціону № SPE001-UA-922 (а.с. 17), затвердженого наказом органу приватизації від 28.12.2022 № 342 -- 23.12.2022 відбувся аукціон, організатором якого був Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради з продажу лота: нежитлові приміщення, а саме приміщення першого поверху з № 1 по № 30, № 1, № ІІ та приміщення підвалу № XI, № ХІІ, № ХІІІ, № ХІV, № ХV, № ХVІ, № ХVІІ, літ. А-І, А-9, загальною площею 793,6 кв.м.

Стартова ціна лота з урахуванням ПДВ: 3 634 633,00 грн.

Ціна продажу лота з урахуванням ПДВ: 8 500 000,00 грн.

Розмір мінімального кроку аукціону: 36 346,33 грн.

Розмір гарантійного внеску: 726 926,60 грн.

Розмір реєстраційного внеску: 1 300,00 грн

Учасники електронного аукціону:

1. ОСОБА_2 .

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вересень Плюс".

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фортекс" (переможець електронного аукціону).

Як встановлено судом, на підставі вказаних результатів аукціону 23.01.2023 Черкаською міською радою, від імені якої діє Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради (продавець), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації нежитлових приміщень, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю об`єкт малої приватизації нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що обліковується на балансі департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради, а покупець зобов`язався прийняти об`єкт приватизації.

За покладеним в основу позову твердженням позивача слідує, що внаслідок недотримання вимог чинного законодавства при проведенні процедури аукціону з продажу об`єкта малої приватизації та при наявності істотних порушень під час його проведення було укладено оскаржуваний договір купівлі-продажу від 23.01.2023, який з цих підстав підлягає визнанню недійсним, як такий, що укладений за наслідками незаконно проведеного аукціону.

Позивач вказав, що інформаційне повідомлення про приватизацію об`єктів малої приватизації було опубліковане 16.12.2022, тобто в останній робочий день тижня - п`ятницю. Наступні дні 17.12.2022 та 18.12.2022 є вихідними (не робочими днями - суботою та неділею відповідно), а тому строк для початку проведення аукціону слід обчислювати з першого після вихідних днів робочого дня, тобто з понеділка 19.12.2022. За доводами позивача Організатором аукціону ця вимога була порушена, що завадило позивачу взяти участь в аукціоні.

Колегією суддів встановлено, що інформаційне повідомлення про продаж Об`єкта приватизації (номер повідомлення JAS001-UA-165) було заведено організатором аукціону в ETC через оператора електронного майданчика ТОВ "Е- ТЕНДЕР" та опубліковано в системі 14.12.2022 року (посилання https://auction.e-tender.ua/#/announcementDetails/l88 дата публікації повідомлення [14.12.2022 15:16:22]). Аналогічна інформація була опублікована і на сайті адміністратора ETC - ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ (посилання https://prozorro.sale/planning/JAS001-UA-165 дата публікації повідомлення 14.12.2022 15:16).

Постановою КМУ від 10 травня 2018 р. № 432 затверджено Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу (далі Порядок).

Відповідно до п. 25 Порядку, Орган приватизації на підставі прийнятого ним рішення може виправити технічні помилки (описки) в описі лота та інформаційному повідомленні, опублікованому в електронній торговій системі, протягом 48 годин з часу здійснення такої публікації в електронній торговій системі.

Після завершення періоду, визначеного абзацом першим цього пункту, електронна торгова система автоматично встановлюється окремо для кожного електронного аукціону час його проведення. При цьому, в ETC в даному випадку встановлюється не дата, а час проведення аукціону.

Як було зазначено, в інформаційному повідомленні про продаж Об`єкта приватизації JAS001-UA-165, яке було опубліковано в ETC 14.12.2022 року, датою проведення аукціону було визначено 23.12.2022 року. Поряд із цим, в повідомленні також було зазначено, що час проведення аукціону визначається електронною системою автоматично. Часом проведення аукціону, який автоматично було визначено ETC, було: 12:15.

Таким чином, місцевим судом було встановлено, що при проведенні аукціону було дотримано строки, визначені п. 74 Прикінцевих положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" на період дії воєнного стану - оскаржуваний аукціон проведено не раніше п`яти робочих днів з дня опублікування інформаційного повідомлення (а саме на сьомий робочий день після опублікування інформаційного повідомлення), а отже твердження позивача щодо недотримання цих строків безпідставні.

Посилання скаржника на те, що окремою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу є відсутність в інформаційному повідомленні про Об`єкт приватизації адреси об`єкта приватизації, а також даних про земельну ділянку, на якій розташований об`єкт приватизації, є також безпідставним з огляду на таке.

За умовами пункту 1.3 договору від 23 січня 2023 року, земельна ділянка, на якій розташовано Об`єкт приватизації, не є предметом купівлі-продажу за цим договором, тому питання землекористування покупець вирішує самостійно в установленому чинним законодавством порядку після переходу до покупця права власності на Об`єкт приватизації.

Пунктом 24 Порядку визначено, що інформаційне повідомлення, що публікується органом приватизації до ETC має містити ти відомості, зокрема:

1) інформацію про об`єкт приватизації:

щодо об`єктів нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва:

- дані про будівлі (споруди, нежитлові приміщення) та земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт приватизації (місцезнаходження, кадастровий номер (за наявності), площу, цільове призначення земельної ділянки, інформацію про особу, якій земельна ділянка належить на праві власності або користування, про наявність обтяжень на земельну ділянку), функціональне використання будівель (споруд, нежитлових приміщень) та умови користування ними;

Департаментом економіки та розвитку до відзиву на позов додано скріншот сторінки з сайту https://auction-e-tender.ua із інформаційним повідомленням завантаженим 14.12.2022 та сам текст інформаційного повідомлення.

Як вбачається із інформаційного повідомлення про Об`єкт приватизації номер JAS001-UA-165, яке було опубліковано в ETC, в інформації про об`єкт приватизації були зазначені відомості про об`єкт приватизації, а саме, що це є нежитлові приміщення, складова частина об`єкта нерухомого майна: приміщення першого поверху з №1 по №30, №1, №11 та приміщення підвалу №ХІ, №ХП, №ХІІІ, №XIV, №XV, №XVI, №XVII, літ. A-l, A- 9, загальною площею 793,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1 Інформаційного повідомлення). Також додатково (абз. 1 п. 1 Інформаційного повідомлення) було зазначено, що місцезнаходженням об`єкта є: АДРЕСА_1.

Відтак, доводи скаржника, про відсутність в інформаційному повідомленні про Об`єкт приватизації адреси місцезнаходження об`єкту приватизації є безпідставними.

Апелянт не надав суду жодних доказів на підтвердження його наміру взяти участь в аукціоні, а також будь-яких доказів об`єктивного існування обставин, за яких Кушнарьова Катерина Владиславівна не змогла прийняти участь в аукціоні, та про які вона зазначає у позові та в апеляційній скарзі; не надав жодних доказів вчинення ним будь-яких дій до моменту проведення аукціону щодо підтвердження свого потенційного наміру прийняття участі у такому аукціоні зокрема (щодо реєстрації особистого кабінету в ЕТС, щодо подання відповідної заяви на участь у даному аукціоні, щодо сплати реєстраційного внеску, щодо надсилання через особистий кабінет в електронну торгову систему запитань до організатора аукціону стосовно даного аукціону або об`єкта приватизації (в тому числі щодо строків проведення аукціону тощо), не подавав заяви на ознайомлення із об`єктом продажу, тощо, що свідчить про те, що позивач не проявляв будь-якого приватномайнового інтересу щодо придбання вказаного майна шляхом взяття участі в аукціоні, а тому посилання на порушення його інтересів, як потенційного покупця об`єкта приватизації, в даному випадку є недостатньо обґрунтованими.

Разом з тим, статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Таким чином порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай індивідуально виражені права та інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Отже права та інтереси, які не є індивідуально вираженими, не підлягають судовому захисту.

У розумінні зазначених вище приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Отже, передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, та захисту підлягає саме порушене право. При цьому відсутність підтвердженого факту порушення прав позивача з боку відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного, невизнаного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18, від 26.05.2020 у справі № 922/2805/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 21.07.2020 у справі № 905/1609/19, Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 923/876/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16- ц, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Отже, Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Колегія суддів вважає, що, позивач не довів наявності в нього порушеного права, на захист якого подано позов, не довів обґрунтованості правової підстави позову та порушення чинного законодавства при проведенні аукціону, тому судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, за результатами електронного аукціону без умов від 23.01.2023 між Черкаською міської радою, від імені якої діє Департамент економіки та розвитку, та ТОВ "Фортекс" і який зареєстрований в реєстрі за номером 788.

Щодо додаткового рішення суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

31.05.2023 відповідач подав до Господарського суду Черкаської області заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн за результатами вирішення спору.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

При цьому, стаття 129 Господарського процесуального кодексу України України зазначає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем-3 у відзиві на позовну заяву було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

За результатами вирішення спору ТОВ "Фортекс" просило стягнути 6 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частина 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу встановлює, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, яка підлягає розподілу між сторонами.

Наявними у матеріалах справи документами підтверджено наступне.

У відповідності до умов укладеного між ТОВ "Фортекс" (як Замовник) та адвокатом Кірса Віталієм Вікторовичем договору про надання правової допомоги від 11.04.2023, адвокат взяв на себе обов`язок надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, які передбачені договором, а ТОВ "Фортекс" повинен приймати та оплачувати таку послугу.

Адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень надає замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в усіх установах та судах, представляючи інтереси Замовника з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, потерпілому, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику і т.ін.

Сторонами на виконання умов Договору складаються доручення із визначенням предмету доручення, строків його виконання, визначається вартість послуг (гонорар адвоката з покриттям інших витрат), строки їх сплати.

Згідно доручення (додаток № 1 до Договору) адвокату доручено представництво інтересів відповідача у Господарському суді Черкаської області в спорі про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації за адресою АДРЕСА_1 в справі № 925/409/23. Повноваження адвоката під час розгляду справи не обмежуються.

Додатком № 2 сторони Договору визначили попередній кошторис гонорару адвоката і встановили, що підготовка відзиву на позов із вивченням матеріалів та узгодженням правової позиції коштує 2 500,00 грн.; подання інших заяв і клопотань 500-1 000 грн. за кожну заяву; участь в судових засіданнях - 1 000,00 грн. за кожне засідання; вчинення інших дій представницького характеру - 500-1 000 грн.

Остаточний розмір гонорару сторони визначають з урахуванням фактичного обсягу робіт, про що складають двосторонній акт.

29 травня 2023 адвокатом Кірса В.В. та ТОВ "Фортекс" складено Акт приймання-передачі наданих послуг і визначено, що робота адвоката становить 6 000,00 грн за підготовку відзиву, подання адвокатського запиту в Держгеокадастр, подання додаткового письмового пояснення із долученням доказів; представництво в суді в двох засіданнях. Акт підписано його сторонами без зауважень щодо виконаних робіт.

Таким чином, матеріали справи містять документи, які свідчать про реальність надання правової допомоги та її вартість.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, у апеляційній сказі позивач зазначив про те, що витрати відповідача-3 є безпідставними, необґрунтованими та явно завищеними, що не відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості, зокрема, оскільки в провадженні Господарського суду Черкаської області вже перебувала справа з приводу спірних правовідносин, у зв`язку з чим представник відповідача був обізнаний з нею, а тому участь представника відповідача у даній справі була формальною дією, які не потребувала додаткового аналізу судової практики, норм права та змісту спірних правовідносин, тому вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 6 000,00 грн не підлягають задоволенню.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає, що позивачем фактично не вказано, в чому саме полягає невідповідність суми витрат на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн вимогам чинного законодавства та обставинам справи, та не мотивовано, в чому саме полягає така не співмірність.

При цьому позивач не був позбавлений навести середній розмір ринкових цін на професійну правничу допомогу та, виходячи з вказаного, доводити неспівмірність заявленої відповідачем до стягнення суми, проте вказаного ним зроблено не було.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виходячи із загальних засад господарського законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, врахувуючи всі аспекти та складність справи, заявлені відповідачем витрати на правову допомогу відповідають встановленим критеріям та є підтвердженими.

Усі інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 Господарського процессуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних у даній справі рішення від 26.05.2023 у справі № 925/409/23 та додаткового рішення від 27.06.2023 відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.05.2023 та додаткове рішення від 27.06.2023 у справі №925/409/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Матеріали справи № 925/409/23 повернути Господарському суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25.10.2023

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир