ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023м. ДніпроСправа № 904/3898/23

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Панна С.П. при секретарі судового засідання Скородумовій Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "УКРТАТНАФТА", 39610, Полтавська область, місто Кременчук, вул.Свіштовська, буд.3,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОПРАЙД", 50005, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул.Криворіжсталі, буд.6,

про стягнення заборгованості

Представники сторін:

від позивача: Демиденко Володимир Анатолійович

від відповідача: Мотуз Олександр Володимирович

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "УКРТАТНАФТА" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОПРАЙД" про стягнення заборгованості в сумі 3 618 278,82грн., з яких: 2 557 262,04грн. - заборгованість за Договором поставки нафтопродуктів № 469/2/2118 від 01.06.2021 року; 920 822,12грн. - сума інфляційного збільшення та 140 194,66 грн. - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

Також позивач просить суд стягнути судовий збір в розмірі 54 274,19грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням умов договору поставки нафтопродуктів № 469/2/2118 від 01.06.2021 в частині оплати за поставлений товар.

28.08.2023р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В своєму відзиві відповідач зазначає, що згідно п.4.2. договору підставою для перерахування оплати за товар є рахунок постачальника, але позивачем не надано доказів в підтвердження направлення на адресу відповідача та отримання такого рахунку. Відповідач вважає, що строк оплати не настав та просить суд застосувати строк позовної давності до інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до положень ч.6 ст.267 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що вказаним вище договором передбачений порядок здійснення оплати з урахуванням форс-мажорних обставин та те, що строк дії воєнного стану в Україні був продовжений до 18.08.2023р., а тому зазначений в договорі строк після належного отримання рахунків продовжується на час дії відповідних обставин.

До відзиву на позовну заяву відповідач додав клопотання про витребування документів, в якому просив суд витребувати у Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "УКРТАТНАФТА" () для огляду, підтвердження фактів описаних у позовній заяві та їх наявності в цілому оригінали: документів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі договір № 469/2/2118 поставки нафтопродуктів від 01.06.2021р.; належні та допустимі докази направлення Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "УКРТАТНАФТА" оригіналів рахунків-фактури № 90774087 від 16.06.2021, № 90774091 від 16.06.2021, № 90789854 від 16.07.2021, № 90789860 від 16.07.2021 до Договору № 469/2/2118 поставки нафтопродуктів від 01.06.2021р. та отримання їх Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтопрайд"; документ, що підтверджують повноваження бухгалтера, прізвище якого чи якої зазначено у рахунках-фактурах № 90774087 від 16.06.2021, № 90774091 від 16.06.2021, № 90789854 від 16.07.2021, № 90789860 від 16.07.2021 до Договору № 469/2/2118 поставки нафтопродуктів від 01.06.2021р. 07.09.2023р. до суду від позивача надійшли заперечення на клопотання про витребування документів. В судовому засіданні, 28.09.2023р., частково було задоволено клопотання відповідача про витребування доказів, а саме, в частині надання позивачем документу, що підтверджує повноваження бухгалтера, прізвище якого чи якої зазначено у рахунках-фактурах № 90774087 від 16.06.2021, № 90774091 від 16.06.2021, № 90789854 від 16.07.2021, № 90789860 від 16.07.2021 до Договору № 469/2/2118 поставки нафтопродуктів від 01.06.2021р., про що було винесено протокольну ухвалу.

01.09.2023р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначає, що акти приймання-передачі нафтопродуктів були підписані відповідачем без жодних зауважень чи заперечень, в тому числі щодо неотримання рахунків. Також позивач зазначає, що строк позовної давності застосовується по стягненню пені та інших штрафних санкцій (неустойки, штрафу), тоді як позивачем заявлено до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України та до них застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України.

14.09.2023р. до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач зазначає, що станом на 12.09.2023р. у нього відсутні оригінали рахунків, на які посилається позивач, що унеможливлює дотримання п.4.2. договору та через неналежне виконання позивачем свого зобов`язання унеможливлює вимагання виконання позивачем від відповідача виконання зобов`язання.

28.09.2023р. до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких просить суд врахувати при розгляді справи лист позивача № 22/57 від 08.09.2023р. "Щодо врегулювання господарських взаємовідносин".

В судовому засіданні, 12.10.2023р., оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2021р. між Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (надалі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАФТОПРАЙД" (надалі - покупець) був укладений договір № 469/2/2118 поставки нафтопродуктів.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити покупцю нафтопродукти (надалі - товар), а покупець зобов`язується їх прийняти і оплатити в асортименті, кількості та за ціною, узгодженими сторонами в додатках (специфікаціях) до договору.

Одиниця виміру товару тонна (п. 1.2 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що поставка товару здійснюється партіями на підставі актів приймання-передачі нафтопродуктів, підписаних сторонами. Зобов`язання постачальника по поставці товару вважаються виконаними, право власності на товар та ризики по його втрати (псуванню) переходять від постачальника до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі нафтопродуктів.

Відповідно до пункту 3.3 договору строк поставки товару: червень 2021р. - грудень 2021р.

Ціна товару за одну метричну тонну вказується сторонами у відповідних додатках (специфікаціях) до даного договору (п. 4.1 договору).

Відповідно до пункту 4.2 договору оплата товару може бути здійснена покупцем як на умовах попередньої оплати, так і після поставки товару. В останньому випадку оплата повинна бути здійснена покупцем у строк, вказаний у листі-вимозі постачальника про оплату, а у випадку відсутності такої вимоги не пізніше 60 (шістдесяти) календарних днів від дати поставки товару згідно з актом приймання-передачі нафтопродуктів. Оплата товару може здійснюватись частинами. Підставою для перерахування оплати за товар є рахунок постачальника. В рахунку постачальник вказує вартість товару, виходячи з ціни товару, зазначеної у відповідному додатку до даного договору. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, який вказаний в рахунку. Оплата товару, що постачається, здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника із зазначенням в платіжному документі номера і дати цього договору, номера і дати виписки рахунку на оплату, найменування покупця, його коду ЄДРПОУ та найменування товару, що підлягає оплаті.

За невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань по цьому договору сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та встановлену чинним законодавством України. (п.5.1. договору)

У разі порушення строків здійснення платежів за цим договором, покупець сплачує постачальнику на вимогу останнього, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені здійснюється за весь період прострочення. (п.5.2. договору)

Жодна із сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо таке невиконання викликане обставинами форс-мажору, включаючи, але не обмежуючись такими: повінню, пожежею, землетрусом, війною або військовими діями або іншими, що не залежать від Сторін обставинами, що виникли після укладення Договору і перешкоджають належному виконанню зобов`язань сторін. Якщо будь-яка з таких обставин безпосередньо спричинила невиконання зобов`язань в строки, встановлені цим Договором то ці строки пропорційно подовжуються на час дії відповідних обставин (п. 6.1 Договору).

Сторона, яка не виконала зобов`язання за цим Договором, повинна негайно сповістити іншу сторону. Доказом настання та/або припинення дії обставин форс-мажору є документ, виданий регіональною Торгово-промисловою палатою (її відділенням) або уповноваженим державним органом (п. 6.3 Договору).

Положення цього розділу не застосовуються, якщо обставини форс-мажору наступили протягом строку прострочення виконання зобов`язань стороною, яка на них посилається (п. 6.4 Договору).

Строк дії Договору: з моменту підписання сторонами по 31.12.2021р., а в частині розрахунків - до повного їх здійснення (п. 7.1 Договору).

Додатком № 1/06 до Договору є специфікація на поставку товару від 16.06.2021, відповідно до якої, ціна за тону газу нафтового скрапленого марки А ДСТУ ЕN 589:2017 становить 27 360,00грн. (з ПДВ), за тоні газу нафтового скрапленого марки В ДСТУ EN 589:2017 становить 26 520,00 грн. (з ПДВ). (а.с.22)

Додатком № 1/07 до Договору є специфікація на поставку товару від 16.07.2021, відповідно до якої, ціна за тону газу нафтового скрапленого марки В ДСТУ EN 589:2017 становить 26 160,00грн. (з ПДВ), ціна за тону газу нафтового скрапленого марки В ДСТУ EN 589:2017 становить 26 760,00 грн. (з ПДВ) (а.с.23)

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 557 262,04грн., що підтверджується актами приймання-передачі нафтопродуктів № 1/06 від 16.06.2021 на суму 583 643,52грн., № 2/06 від 16.06.2021р. на суму 739 351,08грн., № 1/07 від 16.07.2021р. на суму 1 091 369,04грн., № 2/07 від 16.07.2021р. на суму 142 898,40грн. (а.с.24 - 27)

Вказані вище акти приймання-передачі були підписані сторонами без заперечень та скріплено печатками.

Згідно акту звірки розрахунків позивача за період з 01.06.2021р. по 31.01.2023р. заборгованість відповідача складає 2 557 262,04грн. (а.с.28)

13.04.2023р. позивачем на адресу відповідача були направлені рахунки-фактури № 90774087 від 16.06.2021 на суму 583 643,52грн., № 90774091 від 16.06.2021р. на суму 739 351,08грн., № 90789854 від 16.07.2021р. на суму 1 091 369,04грн., № 90789860 від 16.07.2021р. на суму 142 898,40грн., про що свідчить опис вкладення до цінного листа, накладною № 769. (а.с.29-34)

Відповідно до витягу з сайту Укрпошта за трекінгом 769 вказані вище рахунки-фактури були отримані відповідачем особисто 19.04.2023р. (а.с.35)

Також на адресу відповідач була направлена претензія позивача № 14/05-160 від 26.01.2023р. з вимогою сплатити заборгованість в розмірі 2 557 262,04грн., яка виникла за договором № 469/2/2118 поставки нафтопродуктів від 01.06.2021р. (а.с.36)

Відповідач у відповідь на претензію позивача повідомив про неможливість розгляду даної претензії, оскільки позивачем не були повернуті раніше підписані відповідачем оригінали документів, а також просив надати (повернути) інші супровідні документи, акти приймання-передачі, звіти комісіонерів, видаткові накладні, ТТН, інші первинні документи та документи бухгалтерської звітності.

З позовними вимогами відповідач не погоджується та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача, зазначеними в відзиві на позовну заяву, виходячи з наступного.

Виникнення цивільних прав і обов`язків для сторін підтверджується укладенням Договору поставки нафтопродуктів № 469/2/2118 від 01.06.2021 та частковим його виконанням.

Відповідачем не заперечується отримання нафтопродуктів, не спростовуються їх обсяги вартість. Договір, специфікації до нього та акти приймання-передачі нафтопродуктів підписані обома сторонами без будь-яких заперечень. Рахунки-фактури були отримані відповідачем особисто 19.04.2023р. Відповідач не надав до суду жодного доказу, що міг би пояснити та підтвердити причини відсутності/втрати зазначених рахунків-фактур.

На момент розгляду справи відповідачем не надано суду доказів погашення перед позивачем заборгованості за отриманий товар в сумі 2 557 262,04грн., яка підлягає до стягненню і підтверджується матеріалами справи.

Щодо стягнення 3% річних в розмірі 140 194,66грн. за загальний період з 17.08.2021р. по 28.06.2023р. та інфляційних втрат в розмірі 920 822,12грн. за період з вересня 2021р. по травень 2023р., суд зазначає наступне.

Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 ЦК України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Норми ст.ст. 614, 617 ЦК України кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, згідно з якими учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Особливості регулювання грошових зобов`язань встановлено статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов`язання, вимоги про стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат за вказані вище періоди, нараховані відповідно до норм ст.625 ЦК України, заявлено позивачем обґрунтовано.

Перевіривши розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що він є правомірним, обґрунтованим, відповідає вимогам чинного законодавства, тому в цій частині позов підлягає задоволенню, а саме, по стягненню 3% річних в розмірі 140 194,66грн. за загальний період з 17.08.2021р. по 28.06.2023р. та інфляційних втрат в розмірі 920 822,12грн. за період з вересня 2021р. по травень 2023р..

Щодо посилання відповідача на форс-мажорні обставини, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.6.1., 6.3. договору, жодна із сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо таке невиконання викликане обставинами форс-мажору, включаючи, але не обмежуючись такими: повінню, пожежею, землетрусом, війною або військовими діями або іншими, що не залежать від Сторін обставинами, що виникли після укладення Договору і перешкоджають належному виконанню зобов`язань сторін. Якщо будь-яка з таких обставин безпосередньо спричинила невиконання зобов`язань в строки, встановлені цим Договором то ці строки пропорційно подовжуються на час дії відповідних обставин. Сторона, яка не виконала зобов`язання за цим Договором, повинна негайно сповістити іншу сторону. Доказом настання та/або припинення дії обставин форс-мажору є документ, виданий регіональною Торгово-промисловою палатою (її відділенням) або уповноваженим державним органом (п. 6.3 Договору).

За загальним правилом обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання є вина особи, яка його порушила (частина 1 статті 614 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно зі ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021р. у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

На думку суду, воєнний стан на території України не означає, що відповідач беззаперечно не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

Стаття 218 Господарського кодексу України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

В даному випадку сторона не надала доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

До того ж, господарський суд звертає увагу на те, що за умовами спірного договору термін здійснення оплати товару настав заздалегідь до агресії росії, до 24.02.2022р.) та відповідач мав достатньо часу для виконання зобов`язання щодо сплати грошових коштів за отриманий товар.

Стосовно твердження відповідача щодо невиникнення строку з оплати за договором поставки нафтопродуктів № 469/2/2118 від 01.06.2021, у зв`язку з не направленням на його адресу рахунку постачальника, суд зазначає наступне.

Як вже було вище зазначено, що на виконання вимог п.4.2. договору, позивач 13.04.2023р. направив на адресу відповідача рахунки-фактури № 90774087 від 16.06.2021 на суму 583 643,52грн., № 90774091 від 16.06.2021р. на суму 739 351,08грн., № 90789854 від 16.07.2021р. на суму 1 091 369,04грн., № 90789860 від 16.07.2021р. на суму 142 898,40грн., які були отримані відповідачем особисто 19.04.2023р.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи листа-вимоги Постачальника, оплата повинна бути здійснена не пізніше 60 календарних днів від дати поставки Товару згідно з актом приймання-передачі нафтопродуктів (а не від дати передачі рахунку),

В постанові Верховного Суду від 29.04.2020р. у справі № 915/641/19 зазначено, що обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому Позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України, частина 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення Позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару. Хоча в договорі й зазначено, що оплата здійснюється "на підставі рахунку", однак за змістом статті 692 ЦК України та пункту 3.1 договору така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується "з дня отримання товару", а не рахунку. Також, колегія суддів звернула увагу на те, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 і суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної позиції у цій справі.

Щодо заперечень відповідача стосовно пропуску строку позовної давності для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат слід зазначити таке.

Відповідач помилково посилається на ч.6 ст.267 Цивільного кодексу України, оскільки така частина в даній статті відсутня.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові передбачено ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

З огляду на викладене інфляція грошових коштів та річні не є штрафними санкціями, а є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому до вказаних нарахувань не можуть бути застосовані положення частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України та частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд звертає увагу на те, що в нормах Цивільного кодексу України відсутня ч.6 ст.267, на яку посилається відповідачу своєму відзиві.

Так, відповідно до ч. 4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у справі «Мантованеллі» проти Франції звернув увагу суду на те, що одним із складників справедливого судового розгляду у розумінні ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» є право на змагальне провадження.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, умови укладеного між сторонами договору, господарський суд зазначає, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором, з урахуванням сукупності обставин та дій обох сторін, враховуючи, що відповідачем не спростовано факт постачання позивачем товару за договором, а докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, є більш вірогідними, ніж неспростування відповідачем в загальному порядку доведених позивачем обставин з огляду на що, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки нафтопродуктів № 469/2/2118 від 01.06.2021 року в сумі 2 557 262,04грн., 3% річних в розмірі 140 194,66грн. за загальний період з 17.08.2021р. по 28.06.2023р. та інфляційних втрат в розмірі 920 822,12грн. за період з вересня 2021р. по травень 2023р.. є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Іншого відповідачем не доведено.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у розмірі 54 274,18грн.

Керуючись статтями 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОПРАЙД", 50005, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул.Криворіжсталі, буд.6, на користь Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "УКРТАТНАФТА", 39610, Полтавська область, місто Кременчук, вул.Свіштовська, буд.3, заборгованість за договором поставки нафтопродуктів № 469/2/2118 від 01.06.2021 року в сумі 2 557 262,04грн., 3% річних в розмірі 140 194,66грн., інфляційні втрати в розмірі 920 822,12грн. та судовий збір у розмірі 54 274,18грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.10.2023

Суддя С.П. Панна