ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 Справа № 914/1635/23

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Яворської В.В.,

розглянувши матеріали справи за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів

до відповідача: Державного підприємства Центр державного земельного кадастру, м. Київ

про: стягнення неустойки в розмірі 18 237,06 грн.

Представники сторін:

від позивача: Савко Н.В. представник згідно повноважень, які містяться в матеріалах справи

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до відповідача - Державного підприємства Центр державного земельного кадастру про стягнення неустойки в розмірі 18 237,06 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2023 р., справу № 914/1635/23 розподілено для розгляду судді Долінській О.З.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом встановлено наявність підстав для залишення її без руху.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.05.2023 р., позовну заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до відповідача: Державного підприємства Центр державного земельного кадастру про стягнення неустойки в розмірі 18 237,06 грн. залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху.

05.06.2023 року представником позивача, на виконання вимог ухвали суду від 29.05.2023р., подано на адресу суду заяву з додатком за вх. № 14016/23.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 12.06.2023 р., прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 12.07.2023 року.

07.07.2023 р. представником відповідача подано на адресу суду відзив на позовну заяву з додатками за вх. № 16940/23, відповідно до якого відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити або зменшити розмір неустойки до 1,00 грн. з підстав, викладених у поданому відзиві.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 12.07.2023 р., підготовче судове засідання призначено на 31.07.2023 р.

26.07.2023 р. представником позивача подано на адресу суду письмові пояснення у даній справі з додатками за вх. № 18490/23.

Протокольною ухвалою суду від 31.07.2023 р., продовжено строк підготовчого провадження у справі № 914/1635/23 на тридцять днів, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України, за клопотанням представника позивача.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 31.07.2023 р., підготовче судове засідання призначено на 13.09.2023 р.

03.08.2023 р. представником відповідача подано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив з додатком за вх. № 19137/23.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 13.09.2023 р., закрито підготовче провадження та призначено справу № 914/1635/23 до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 18.10.2023 р.

18.10.2023 р. представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, письмових поясненнях за вх. № 18490/23 від 26.07.2023 р. та поясненнях, наданих в судовому засіданні. Просить позовні вимоги задоволити повністю та відмовити відповідачу у зменшенні неустойки.

18.10.2023 р. представник відповідача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, хоча належно був повідомлений про час, дату та місце судового засідання (докази містяться в матеріалах справи).

Частиною 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно частин третьої та сьомої статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Ухвали суду у даній справі скеровувались відповідачу за адресою: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 3.

Відповідно до відстеження з офіційного веб-сайту ПАТ Укрпошта, щодо результатів пошуку поштового відправлення за номером штрихового кодового ідентифікатора №157, ухвалу суду 13.09.2023 р. про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 914/1635/23 до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 18.10.2023 р., відповідачем отримано 19.09.2023 р. (докази містяться в матеріалах справи).

Відтак, відповідач належно обізнаний про розгляд справи № 914/1635/23 Господарським судом Львівської області.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи і те, що явка повноважного представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою ухвалами суду у даній справі, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/1635/23.

В судовому засіданні 18.10.2023 р., відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31.03.2016 р. між сторонами було укладено договір оренди нерухомого державного майна №40, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 34,6 м. кв., розміщені на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, м. Борислав, вул. Грушевського, 7 (реєстровий номер 38486673.1.1 ХЕЦАХП025), що перебуває на балансі Держгеокадастру у Дрогобицькому районі Львівської області.

Позивач зазначає, що враховуючи протокол електронного аукціону № LLP001-UA-20220823- 63736, сформованого 06.09.2022, яким визнано аукціон таким, що не відбувся, регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях видано наказ від 14.09.2022 №01368 "Про припинення з ДП "Центр державного земельного кадастру" договору оренди від 31.03.2016 №40" з 06.09.2022. 31.10.2022 між Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» та головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області підписано акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить, до державної власності.

Після припинення вказаного договору оренди нерухомого державного майна № 40 від 31.03.2016 р., відповідач не виконав свого обов`язку з повернення орендованого майна та продовжив користуватись ним, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 18 237,06 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за період з 10.09.2022р. по 31.10.2022р. включно згідно приведеного позивачем розрахунку.

Позивач також зазначає, що заява відповідача про зменшення неустойки до 1,00 грн. не підлягає задоволенню, оскільки таке зменшення фактично призведе до звільнення від відповідальності, що є, на думку позивача, неприпустимим за наявності порушення грошового зобов`язання.

Позиція відповідача.

У поданому на адресу суду відзиві на позовну заяву за вх. № 16940/823 від 07.07.2023 р., відповідач посилається на те, що між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Львівській області та Центром ДЗК укладено Договір оренди нерухомого державного майна № 40 від 31.03.2016 р. Згідно акту повернення з оренди нерухомого майна/іншого окремо індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 31.10.2022 орендовані приміщення повернуті Балансоутримувачу та сторонами визначено дату припинення Договору оренди: 31.10.2022. Відповідач зазначає, що підставою припинення Договору оренди є наказ РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 14.09.2022 № 01368.

Відповідач зазначає, що відповідно до п.1 цього наказу Договір оренди було припинено з 06.09.2022. Тобто фактично датою, що значно передувала даті самого наказу. В той же час - у листі Позивача від 14.09.2022 № 11-03-03210 вказано про те, що договір припиняється з моменту підписання акту приймання передачі.

Згідно з п. 10.9. Договору оренди, у разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу.

Отже, існує об`єктивна невідповідність дати припинення Договору оренди та підстав припинення Договору оренди відповідно до наданих Позивачем доказів. На підставі наведеного, відповідач просить суд, відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення неустойки в розмірі 18 237,06 грн. або зменшити розмір неустойки до 1,00 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані суду документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, заслухавши пояснення представника позивача, здійснивши огляд документів, суд встановив наступне.

31.03.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (орендодавець за договором, позивач у справі) та Державним підприємством "Центр державного земельного кадастру" (орендар за договором, відповідач у справі)) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №40 (надалі Договір оренди).

06.03.2019р. наказом Фонду державного майна України №232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України», утворено регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.

Згідно з пунктом 2 даного наказу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області.

Згідно п. 1.1 Договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 34,6 кв.м., розміщені на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р/н, м.Борислав, вул.Грушевського, 7(реєстровий номер 38486673.1.1 ХЕЦАХП025), що перебуває на балансі Держгеокадастру у Дрогобицькому районі Львівської області (Балансоутримувач).

Згідно з п. 2.1., п.2.2. Договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

У п. 10.7. Договору оренди, сторони погодили, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря-юридичної особи.

Відповідно до долученого до матеріалів справи акту приймання-передавання нерухомого державного майна № 40 від 31.03.2016 р., на виконання умов Договору оренди, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 34,6 м. кв., розміщені на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, м. Борислав, вул. Грушевського, 7 (реєстровий номер 38486673.1.1 ХЕЦАХП025), що перебуває на балансі Держгеокадастру у Дрогобицькому районі Львівської області.

Вказаний акт приймання-передавання нерухомого державного майна підписаний повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.

Відповідно до пункту 3.1 Договору оренди, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 (зі змінами), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2015 року 3 113,14 грн.

Орендна плата за перший (повний) місяць лютий 2016 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди грудень 2015 року на індекс інфляції за січень та лютий 2016 року.

Пунктом 3.3. Договору оренди сторони погодили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

15.03.2019 р. сторони уклали договір про внесення змін до договору оренди нерухомого державного майна від 31.03.2016 р. №40, яким, зокрема виклали пункт 3.1 розділу 3 "Орендна плата" в наступній редакції: « 3.1. Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами), становить без ПДВ за базовий місяць оренди січень 2019 року 3 646,88 грн. Орендна плата згідно даного розрахунку сплачується з 28.02.2019».

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

На підставі протоколу електронного аукціону № LLP001-UA-20220823- 63736, який сформований 06.09.2022 та визнано аукціон таким, що не відбувся, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях було видано наказ від 14.09.2022 №01368 "Про припинення з ДП "Центр державного земельного кадастру" договору оренди від 31.03.2016 № 40" з 06.09.2022.

До матеріалів справи позивачем долучено лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях за вих. №11-03-03210 від 14.09.2022, який адресований ДП "Центр державного земельного кадастру" та ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо повернення нежитлових приміщень площею 34,6 кв.м., розміщених на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р/н, м.Борислав, вул.Грушевського, 7, що перебувають на балансі ГУ Держгеокадастру у Львівської області.

Згідно з п. 10.9 Договору оренди, у разі припинення або розірвання цього Договору, майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання Орендарем та Балансоутримувачем акта приймання-передавання, один примірник якого протягом трьох днів Орендарем скеровується Орендодавцю. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на Орендаря (п. 10.10 Договору).

Пунктом 10.11 Договору оренди передбачено, що якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за весь час користування майном за час прострочення.

31.10.2022 р. між Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» (орендарем) та Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області (балансоутримувачем) підписано акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить, до державної власності. У вказаному акті від 31.10.2022 р. зазначено, що цей акт складено внаслідок припинення договору оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 31.03.2016 №40. Датою припинення Договору оренди є 31.10.2022 р. Підставою припинення Договору оренди є наказ РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 14.09.2022 №01368. За цим Актом Орендар передає, а Балансоутримувач приймає із строкового платного користування нерухоме/інше окреме індивідуально визначене майно, що належить до державної власності: вбудоване нежитлове приміщення, загальною площею 34,6 м. кв., яке знаходиться за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, м. Борислав, вул. Грушевського, 7

З метою досудового врегулювання спору, 04.04.2023 р. позивачем скеровано на адресу відповідача претензію за вих. №11-11-01718 про стягнення неустойки, яка залишена відповідачем без відповіді та реагування.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням обов`язку відповідачем щодо повернення орендованого майна, позивачем нараховано відповідачу неустойку у розмірі подвійної орендної плати за період з 10.09.2022р.- 31.10.2022р. включно в порядку, визначеному ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка становить 18 237,06 грн. згідно приведеного позивачем розрахунку, беручи до уваги п. 10.9 Договору оренди, згідно якого передбачено, що орендар протягом трьох робочих днів повертає майно балансоутримувачу. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача, а також позивач просить відмовити відповідачу у зменшенні неустойки.

Оцінка суду.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного між ними договору оренди нерухомого державного майна №40 від 31.03.2016р., відповідно до пункту 1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 34,6 кв.м., розміщені на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р/н, м.Борислав, вул.Грушевського, 7(реєстровий номер 38486673.1.1 ХЕЦАХП025), що перебуває на балансі Держгеокадастру у Дрогобицькому районі Львівської області (балансоутримувач).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до акту приймання передавання нерухомого державного майна, згідно договору від 31.03.2016 р. №40, позивач передав, а відповідач прийняв майно, яке є предметом договору.

Вказаний акт приймання передавання нерухомого державного майна підписаний повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.

Орендоване за договором майно є державним, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», цей Закон регулює: організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" передбачено, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

На підставі протоколу електронного аукціону № LLP001-UA-20220823- 63736, який сформований 06.09.2022 та визнано аукціон таким, що не відбувся, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях було видано наказ від 14.09.2022 №01368 "Про припинення з ДП "Центр державного земельного кадастру" договору оренди від 31.03.2016 № 40" з 06.09.2022 р.

У п. 1 вказаного наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 14.09.2022 №01368 зазначено припинити Договір оренди нерухомого державного майна від 31.03.2016р. № 40, укладеного з ДП "Центр державного земельного кадастру" - з 06.09.2022 р.

Відтак, укладений між сторонами Договір оренди нерухомого державного майна від 31.03.2016р. № 40 припинено з 06.09.2022 року, оскільки цією датою сформований протокол електронного аукціону № LLP001-UA-20220823- 63736, яким визнано аукціон таким, що не відбувся.

31.10.2022 р. між Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» (орендарем) та Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області (балансоутримувачем) підписано акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить, до державної власності.

Таким чином, орендоване державне майно повернуто відповідачем балансоутримувачу 31.10.2022р.

Положення частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України встановлюють, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як визначено частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Законодавство визначає наслідки припинення договору найму (оренди) для наймача: у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина 1 статті 785 Цивільного кодексу України); у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (частина 1 статті 27 Закону).

Згідно частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Згідно з пункту 10.9 Договору оренди, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та балансоутримувачем акта приймання-передавання, один примірник якого протягом трьох днів орендарем скеровується орендодавцю. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.10. Договору оренди).

Відповідно до підписаного між балансоутримувачем (Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області) та орендарем (Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру») акту повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить, до державної власності до договору № 40 від 31.03.2016р. майно, що було предметом договору, повернуто орендарем 31.10.2022р.

Тобто, відповідач з моменту припинення дії Договору оренди до підписання акту приймання-передачі нерухомого майна, продовжував користуватися державним майном.

Невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі зумовлює право наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна, про що зроблено висновок Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 р. у справі №913/155/17 та об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 13.12.2019 р. у справі №910/20370/17.

Крім того, як вказав Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.02.2020 р. у справі №915/1429/19, визначальним для застосування частини другої статті 785 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах є саме факт неповернення об`єкта найму наймодавцю, а не факт користування/не користування наймачем об`єктом найму, оскільки поняття «неповернення речі» не є тотожним поняттю «не користування» у правовому сенсі статті 785 Цивільного кодексу України.

Для застосування наслідків, передбачених часиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто суду необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але не виконав цього обов`язку зі своєї вини.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами першою та другою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, в зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується. Враховуючи те, що відповідач не виконав у строк обов`язок щодо повернення орендованого майна, а також не спростував своєї вини в порушенні зобов`язання, в тому числі не довів вчинення орендодавцем дій, спрямованих на ухилення від прийняття об`єкта оренди від орендаря або на ухилення від підписання акта приймання-передачі майна, нарахування позивачем неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення, є підставним.

Відповідач не довів виконання свого обов`язку щодо повернення орендованого майна та оформлення передання майна шляхом підписання акта здачі-приймання майна ні в строк, визначений умовами договору, ні станом на час ухвалення рішення у справі, не подав доказів передачі майна чи доказів вчинення орендодавцем дій, спрямованих на ухилення від прийняття об`єкта оренди від орендаря або на ухилення від підписання акта приймання-передачі майна.

Положення частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України встановлюють, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Пунктом 10.11 Договору оренди передбачено, що якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за весь час користування майном за час прострочення.

Враховуючи припинення чинності договору оренди нерухомого державного майна від 31.03.2016р. № 40 та неповернення відповідачем орендованого майна в строк, встановлений пунктом 10.9 договору та статтею 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», перевіривши розрахунок неустойки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 18 237,06 грн. за період з 10.09.2022р. по 31.10.2022р. є обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та підлягають до задоволення. Доказів сплати заявленої до стягнення суми неустойки та доказів, які би спростовували позовні вимоги щодо її стягнення, відповідачем суду не подано.

Відповідач у відзиві на позовну заяву за вх. № 16940/23 від 07.07.2023 р. не спростував позовних вимог належними, достовірними, допустимими та вірогідними доказами.

У відзиві на позовну заяву за вх. № 16940/23 від 07.07.2023 р. відповідач просить суд зменшити розмір неустойки до 1,00 грн.

Стосовно клопотання відповідача щодо зменшення розміру неустойки до 1,00 грн., суд зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на суб`єкта господарювання нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Разом з тим, частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Таким чином, розмір штрафних санкцій (неустойки) може бути зменшений за рішенням господарського суду. При цьому, статті 551 ЦК України, 233 ГК України та положення ГПК України не містять норм, які б ставили можливість суду використати право на зменшення заявлених до стягнення з боржника штрафних санкцій в залежність від наявності відповідного клопотання з цього приводу сторони у справі. Тобто суд може реалізувати своє право та прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд зазначає, що 24.02.2022 Російською Федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому дію якого неодноразово продовжено. Зазначене є загальновідомим фактом і відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України доказуванню не підлягає.

Суд враховує те, що в умовах військової агресії, діяльність як позивача так і відповідача, є утрудненою та на сторін однаково впливають негативні фактори, пов`язані з воєнними діями на території України.

Вирішуючи питання про зменшення суми неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо, які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).

Водночас, згідно з частинами 1, 2, 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Резюмуючи встановлені обставин справи, суд зазначає, що відповідачем допущено порушення умов укладеного Договору оренди нерухомого державного майна № 40 від 31.03.2016 р., тому висловлені у відзиві заперечення, зокрема, щодо наявності підстав для зменшення штрафних санкцій, не підтверджені, а є суб`єктивними твердженнями сторони.

У письмових поясненнях за вх. № 18490/23 від 26.07.2023 р., позивач зазначає про те, що заява відповідача про зменшення неустойки до 1,00 грн. не підлягає задоволенню, оскільки таке зменшення фактично призведе до звільнення від відповідальності, що є, на думку позивача, неприпустимим за наявності порушення грошового зобов`язання.

У суду відсутні підстави, що не підтверджені належними і допустими доказами зі сторони відповідача для зменшення розміру нарахованих до стягнення з відповідача сум неустойки.

Відтак, суд доходить висновку, про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про зменшення розміру нарахованих до стягнення сум неустойки, яка викладена у відзиві на позовну заяву за вх. № 16940/23 від 07.07.2023 р.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування вірогідності доказів на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача18 237,06 грн. неустойки за період з 10.09.2022р. по 31.10.2022р. включно, є обгрунтованими та підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають до задоволення в даному розмірі і стягненню з відповідача на користь позивача.

Судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2 684,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 950 від 22.05.2023р.

Враховуючи, що позов у даній справі підлягає задоволенню в повному обсязі, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, необхідно покласти на відповідача.

Докази про сплату учасниками справи інших судових витрат чи докази судових витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, суду не надано, і такі в матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 43, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 120, 122, 123, 129, ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ст.ст. 236-241, 242, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з відповідача: Державного підприємства Центр державного земельного кадастру (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 3; код ЄДРПОУ №21616582) на користь позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (79005, м. Львів, вул. Коперника, 4; код ЄДРПОУ № 42899921) 18 237,06 грн. неустойки та 2 684,00 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 25.10.2023 р.

Суддя Долінська О.З.