ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" жовтня 2023 р. м. Одеса Справа № 916/2463/23

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Крайнюк А.В.,

розглянувши справу № 916/2463/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ» (04116, м. Київ, вул. Митрофана Довнар-Запольського, буд. 5; )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» (67801, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Овідіополь, вул. Берегова, буд. 9 А; )

про стягнення 44 714,53 грн;

представники сторін:

від позивача Мовчан А.О.,

від відповідача не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ», звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ», про стягнення 44 714,53 грн, з яких: 32 990,76 грн основного боргу, 1 464,36 грн 3% річних, 10 259,41 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог посилається на укладення з відповідачем у серпні 2020 року договору поставки у спрощений спосіб, передачу відповідачеві за видатковими накладними № 1176 від 31.08.20, № 1760 від 04.1.2021, № 1833 від 17.11.2021, № 171 від 08.02.2022 товару на суму 82007,52 грн., здійснення відповідачем оплати лише частково на суму 49016,76грн., направлення 04.04.2023 відповідачеві листа про підписання акту звірки, 11.04.2023 вимоги № 131 про оплату заборгованості, 14.04.2023 претензії № 134, нарахування відсотків річних та інфляційних за прострочку грошового зобов`язання. Також посилається на виставлення рахунків та оформлення податкових накладних. В тексті позовної заяви позивач сформулював 6 запитань до відповідача в порядку ст.90 ГПК України.

Ухвалою від 13.06.2023 позовну заяву залишено без руху.

28.06.2023 до канцелярії суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, в зв`язку з чим ухвалою від 30.06.2023р. відкрито провадження у справі № 916/2463/23, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначено на 31.07.2023.

26.07.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, 27.07.2023 представник з матеріалами справи був ознайомлений.

11.07.2023 від представника позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Вказане клопотання судом задоволено.

28.07.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні 31.07.2023 суд протокольно задовольнив клопотання відповідача щодо продовження строку та відхилив клопотання про перехід до загального позовного провадження. Суд також відклав судове засідання на 21.08.2023.

18.08.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Посилається на відсутність в нього оригіналів документів, які додані до позовної заяви, не укладання з позивачем договору у спрощений спосіб, відсутність листування між сторонами з приводу укладання договору, відсутність у директора відповідача повноважень на укладання договорів на суму більше ніж 10000грн. без погодження з боку загальних зборів, недосягнення згоди стосовно всіх істотних умов договору, відсутність підпису директора відповідача як доказу схвалення правочину, посилання у накладних на різні номери договорів, наявність у накладних підпису невповноваженої особи з боку відповідача, безпідставність посилань позивача на накладні як на доказ здійснення поставки товару, підписання акту звірки одноособово позивачем без наявності підписів з боку відповідача, неотримання від позивача поштової кореспонденції. Також вказує, що надані позивачем рахунки на оплату не є первинними документами, а носять лише інформаційний характер, так саме не можуть бути доказами здійснення господарської операції і надані позивачем податкові накладні. Вказує на відсутність заборгованості та недоведеність позивачем розміру позовних вимог належними доказами. Просить відмовити у позові в повному обсязі, більш детально доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву.

Також 18.08.2023 до суду надійшло клопотання відповідача про поновлення строку на надання відзиву, яке судом задоволено, відзив залучено до матеріалів справи.

21.08.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з посиланням на хворобу представника та відсутність в штаті товариства інших представників та адвокатів.

В судовому засіданні 21.08.2023 вказане клопотання відповідача судом задоволено, розгляд справи відкладено на 04.09.2023.

04.09.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач проти доводів відповідача заперечує та підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на визнання відповідачем факту виставлення рахунків, часткову оплату поставленого товару, наявність виписок по рахунку з цього приводу, наявність посилань на вказані рахунки в платіжних документах відповідача на підставі яких відбувалась часткова оплата, наявність печатки відповідача на видаткових накладних, необхідність оцінювання податкових накладних у сукупності з іншими наданими доказами, реєстрацію податкових накладних та формування податкового кредиту. Вказує, що до подачі позову у відповідача не було зауважень щодо поставки товару, видаткових накладних та рахунків, а з`явились вони лише після подання позову, що не відповідає вимогам п.6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України щодо справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства. Також посилається на такий стандарт доказування як «вірогідність», наводить практику Верховного Суду та ЄСПЛ.

В судовому засіданні 04.09.2023 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи на 04.10.2023.

14.09.2023 від позивача до суду надійшли пояснення, до яких він надає оригінали рахунків та видаткових накладних по справі в зв`язку з наголошеними відповідачем у відзиві сумнівами стосовно копій вказаних документів.

04.10.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку з хворобо представника та укладанням договору про правничу допомогу з іншим адвокатом Волочнюком О.С.

В судовому засіданні 04.10.2023 суд задовольнив вказане клопотання відповідача та відклав судове засідання на 18.10.2023.

В судовому засіданні 18.10.2023 суд розглянув справу та оголосив вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

У ст. 15 Цивільного Кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

П. 1 ст.74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.

Позивачем до матеріалів справи надано наступні видаткові накладні:

- № 1176 від 31.08.20 на суму 10276,80грн.;

- № 1760 від 04.1.2021 на суму 8904,80грн.;

- № 1833 від 17.11.2021 на суму 57676,32грн.;

- № 171 від 08.02.2022 на суму 5150,40грн.

Відповідач вказує, що наведені видаткові накладні не можуть бути належними доказами отримання товару.

Дослідженням оригіналів вказаних накладних встановлено наступне. Всі накладні містять підписи в графах «Від постачальника» та «Отримав(ла)» а також печатки позивача та відповідача. Видаткові накладні № 1176 та № 1833 також містять посилання на отримання за довіреністю № 354 від 28.08.2020 та № 37 від 17.11.2021 відповідно, з зазначенням прізвища ім`я та по батькові особи що отримала товар. Видаткові накладні № 1760 та № 171 містять підпис та розшифровку прізвища особи підписанта з боку відповідача.

Позивачем до матеріалів справи не надано довіреностей № 354 від 28.08.2020 та № 37 від 17.11.2021, на які є посилання у накладних. Разом з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву лише зазначає, що у накладних «міститься підпис невідомої особи не уповноваженої відповідачем на приймання товару». Будь-яких пояснень з приводу оформлення або не оформлення довіреностей за вказаними реквізитами відповідач не надає. Також відповідач жодним чином не освітлює питання щодо працевлаштування осіб, прізвища яких зазначені в якості підписантів накладних з боку відповідача, чи працювали такі особи у відповідача на час оформлення накладних, якщо працювали то які були їх функціональні обов`язки та обсяг повноважень, та т.і.

Відповідач також жодним чином не пояснює обставини проставлення його печатки на вказаних видаткових накладних.

Крім того, позивачем надані докази часткової оплати товару відповідачем, а саме:

27.08.2020 платіжна інструкція № 119 на суму 10276,80грн.;

02.11.2021 платіжна інструкція № 609 на суму 9901,80грн.;

18.11.2021 платіжна інструкція № 2930 на суму 2883,16грн.

Факт здійснення вказаних платежів підтверджується наданими платіжними інструкціями, а також випискою по рахунку, наданою АТ «Райффайзен Банк».

Позивачем вказані суми зараховано в погашення заборгованості відповідно до черги її виникнення наступним чином повністю погашено заборгованість за видатковими накладним № 1176 та 1760, частково за видатковою накладною № 1833 (залишок становить 27840,36грн.), заборгованість за видатковою накладною № 171 залишається несплаченою.

Позивачем до матеріалів справи надано також рахунки на оплату № 1108 від 12.08.2020 на суму 10276,80грн., № 1770 від 27.10.2021 на суму 8904грн., № 1757 від 26.10.2021 на суму 57676,32грн., № 173 від 08.02.2022 на суму 5150,40грн.

В платіжних документах відповідач посилався на рахунки № 1108, 1770, 1757, що свідчить про його обізнаність з вказаними рахунками.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.205 Цивільного Кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч.1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. А відповідно до ч.2 вказаної статті, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

З дій позивача та відповідача, а саме виставлення рахунків, поставки товару та здійснення його часткової оплати вбачається, що між сторонами фактично виникли правовідносини, притаманні для договорів поставки. Стосовно наданих позивачем податкових накладних суд зазначає, що вказані документи дійсно не є документами первинного обліку стосовно підтвердження факту здійснення господарської операції з передачі товару, проте вони враховуються судом як один з доказів по справі та оцінюються у сукупності з іншими наданими доказами. При цьому суд приймає до уваги, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження вчинення дій щодо корегування або виключення з податкового обліку вказаних документів. Крім того, відповідач ухилився від надання відповіді на питання позивача в порядку ст.90 ГПК України стосовно отримання податкового кредиту згідно вказаних податкових накладних.

Стосовно посилань відповідача на п.9.8.8 Статуту про відсутність у його керівника повноважень на укладання договорів на суму більше ніж 10000грн. без погодження з Загальними зборами Учасників, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У частині третій статті 92 ЦК України передбачено загальну презумпцію того, що дії органів юридичної особи або її представників у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи. Саме цим зумовлений обов`язок таких органів чи осіб вчиняти дії в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно і розумно.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

Якщо ж схвалення не відбудеться, то зазначений правочин правових наслідків для того, кого представляють, не тягне і має бути визнаний недійсним відповідно до частини першої статті 241, статей 239, 215 ЦК України.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

З наведеного вбачається, що у частині третій статті 92 ЦК України передбачено загальну презумпцію того, що дії органів юридичної особи або її представників у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи. Саме цим зумовлений обов`язок таких органів чи осіб вчиняти дії в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно і розумно, а також не перевищувати своїх повноважень. Також ч.3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи у тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

За змістом ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Разом з цим, в рамках цієї справи вимоги про визнання правочину недійсним сторонами не заявлялись. Відомостей про визнання договору недійсним в судовому порядку або про розгляд цього питання в рамках іншої судової справи до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, суд керується ст.204 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стосовно зазначення у видаткових накладних та рахунках різних номерів договорів суд зазначає наступне. Позивач стверджує, що це є наслідком технічної помилки, оскільки договори з вказаними номерами між сторонами не укладались. Відповідач зі свого боку також не наводить доказів існування таких договорів, більш того, його правова позиція взагалі полягає у запереченні факту поставки товару та відповідно до відсутності зобов`язань щодо оплати.

З наведеного вбачається, що посилання на не існуючі договори не дає можливості стверджувати про поставку товару за іншими договорами, а дійсно є технічною помилкою з боку позивача.

Ч.1 ст. 712 Цивільного Кодексу України визначає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За таких обставин суд погоджується з твердженнями сторін щодо фактичного укладання між ними договору поставки у спрощеній формі.

Крім того, згідно з ч.2 ст.712 Цивільного Кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, ч.1 ст.655 Цивільного Кодексу України вказує, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, як за договором купівлі-продажу, так і за договором поставки, обов`язок покупця полягає у оплаті та прийнятті товару, а кореспондуючий обов`язок продавця (постачальника) у передачі товару.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч.1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 525 Цивільного Кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст.193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Разом з цим, отримавши товар на загальну суму 82007,52 грн., відповідач свої обов`язки щодо оплати виконав лише частково в розмірі 9016,76грн., в зв`язку з чим склалась заборгованість 32990,76грн. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення 32990,76грн. основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного Кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного Кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України вказує, шо у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, який міститься у позовній заяві, та враховуючи вищевикладені обставини щодо обов`язку відповідача оплатити товар, суд вважає розрахунок вірним та виконаним у відповідності з нормами чинного законодавства, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Так, за прострочку оплати товару за видатковою накладною № 1833 позивачем нараховано 1265,40грн. 3% річних та 8764,73 грн. інфляційних за період з 19.11.2021 по 25.05.2023, за видатковою накладною № 171 198,96грн. 3% річних та 1494,68 грн. інфляційних за період з 10.02.2022 по 25.05.2023, всього 1464,36 грн 3% річних та 10259,41 грн інфляційних.

Суд також зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст.129 Господарського Кодексу України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ» (04116, м. Київ, вул. Митрофана Довнар-Запольського, буд. 5; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» (67801, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Овідіополь, вул. Берегова, буд. 9 А; ) про стягнення 44 714,53 грн задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» (67801, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Овідіополь, вул. Берегова, буд. 9 А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ» (04116, м. Київ, вул. Митрофана Довнар-Запольського, буд. 5; ) 32 990,76 грн основного боргу, 1 464,36 грн 3% річних, 10 259,41 грн інфляційних втрат, 2 684,00 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 18 жовтня 2023 р. Повний текст рішення складено та підписано 23 жовтня 2023 р.

Суддя Р.В. Волков