ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м.Дніпро Справа № 912/1/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Чус О.В. (доповідач),

судді: Кощеєв І.М., Дарміна М.О.

секретар судового засідання Солодова І.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Медведєва Т.В. (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) адвокат;

від відповідача: Філоненко О.В. (в залі суду) адвокат, Молчанов А.Г. (в залі суду) адвокат;

за участю прокурора: Бурлаченко О.Л. (в залі суду) - прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Світловодської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 (суддя Закурін М.К., повне судове рішення складено та підписано 25.05.2023) у справі № 912/1/23

за позовом Світловодської міської ради, м. Світловодськ, Кіровоградська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут», м. Світловодськ, Кіровоградська область

про витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Світловодська міська рада звернулася до Господарського суду Кіровоградської області з позовом про витребування з чужого незаконного володіння ТОВ «Світловодськпобут» на користь Світловодської міської ради рухомого та нерухомого майна за переліком, наведеним у позовній заяві та п. 4.2.2 Установчого договору про створення та діяльність Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» від 24.09.2001.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю утворення Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» та передачі до його статутного капіталу спірного майна територіальної громади, яке позивач просить витребувати у ТОВ «Світловодськпобут», яке утворилося внаслідок реорганізації Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут». В якості підстав позову позивач посилається на положення ст.ст.387, 388 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване наступним:

- Світловодська міська рада передала спірне майно до статутного фонду СП ТОВ «Світловодськпобут» за правочином, який на даний час не визнаний недійсним, у зв`язку з чим унеможливлене застосування реституції щодо повернення майна як способу «відновлення становища, яке існувало до передачі»;

- наявність договірної передачі спірного майна Світловодською міською радою до СП ТОВ «Світловодськпобут», його знаходження у власності особи, якій воно передане за правочином, виключає можливість застосування такого способу захисту як «витребування майна із чужого незаконного володіння» (віндикаційного позову);

- звернення до суду з віндикаційним позовом у цих правовідносинах не відповідає правовим нормам та є неправомірним;

- позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Світловодська міська рада звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- рішення суду є незаконним та необґрунтованим, під час його прийняття судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального права та неправильного застосування норм процесуального права;

- в розумінні вимог ст.ст. 26, 41, 153 ЦК УРСР (Закону, що діяв на час передачі спірного майна) установчий договір від 24.09.2001 в частині обов`язків позивача з передачі до статутного фонду СП ТОВ «Світловодськпобут» майна та акт приймання передачі майна від 24.09.2001 є неукладеними;

- судом не надано правової оцінки аргументам позивача, чим порушено ст. 238 Господарського процесуального кодексу України;

- відповідач не міг законно набути право власності на спірне майно на підставі Протоколу та Статуту, оскільки всі прийняті документи на підставі скасованого рішення Світловодської міської ради від 29.08.2001 №519 «Про надання згоди на створення спільного підприємства ТОВ «Світловодськпобут» не мають жодної юридичної сили;

- позивачем не вчинено дій, спрямованих на відчуження належної йому частки в статутному капіталі ТОВ «Світловодськпобут», та не оформлено власного волевиявлення щодо такого відчуження;

- на момент передачі спірного майна до статутного капіталу СП ТОВ «Світловодськпобут» Світловодська міська рада не являлась юридичною особою ( не була зареєстрована та не мала правоздатності);

- станом на 2001 рік Світловодська міська рада як орган державної влади та представник інтересів територіальної громади міста не мала права виступати співзасновником будь-яких приватних організацій;

- Законом України «Про власність» та Законом України «Про приватизацію державного майна» передбачено заборону формування статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю майном комунальної власності, якщо не прийнято рішення про його приватизацію;

- в оскаржуваному рішенні судом застосовано закон, який застосуванню не підлягав, а саме Цивільний кодекс України (2003 року);

- до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 83 ЦК УРСР щодо відсутності позовної давності для повернення майна Світловодської громади у відання Світловодської міської ради.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючого судді Антоніка С.Г., суддів Коваль Л.А., Чередко А.Є.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження апеляційної скарги, ухвалою суду від 26.06.2023 здійснено запит матеріалів справи з Господарського суду Кіровоградської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

04.07.2023 матеріали справи №912/1/23 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2023 апеляційну скаргу Світловодської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 залишено без руху; апелянту наданий десятиденний строк на усунення недоліків апеляційної скарги: сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 87 578,43 грн.

24.07.2023 позивачем до Центрального апеляційного господарського суду подано клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого наданий доказ сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 87 578, 43 грн.

02.08.2023 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду по справі № 912/1/23 здійснений повторний автоматизований перерозподіл, за результатами якого її передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Чус О.В., суддів Орєшкіної Е.В., Березкіної О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.08.2023 зазначеною колегією суддів справу №912/1/23 прийнято до свого провадження; поновлено Світловодській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Світловодської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23; розгляд апеляційної скарги призначений у судове засідання на 19.10.2023.

21.08.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 без змін.

Поданий відзив на апеляційну скаргу обґрунтований наступним:

- заявлені позивачем вимоги не можуть призвести до відновлення становища, яке існувало до порушення, оскільки це істотно порушує права відповідача та інших осіб, які є його учасниками на сьогодні;

- позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права;

- позивачем не доведено наявності у нього права власності на спірне майно; перебування цього майна у власності (володінні) відповідача; відсутності правових підстав для перебування майна у власності відповідача; вибуття майна поза волею позивача;

- відповідач є добросовісним набувачем спірного майна та набув його законно;

- доводи позивача про неукладеність правочинів, на підставі яких приймалося рішення про передачу майна, є помилковими;

- станом на дату створення СП ТОВ «Світловодськпобут» прямої заборони в Законі України «Про господарські товариства» щодо формування статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю майном комунальної власності не було;

- відносини між позивачем та відповідачем продовжили існувати після 01.01.2004 (дати набрання чинності ЦК України), тому на них розповсюджуються норми ЦК України;

- ст. 83 ЦК УРСР не підлягає застосуванню, бо відповідач не відноситься до жодної категорії організацій, зазначених у ній;

- позивачем пропущений строк позовної давності, поважні причини для його поновлення відсутні.

16.10.2023 у зв`язку зі звільненням суддів Орєшкіної Е.В., Березкіної О.В. з посад суддів Центрального апеляційного господарського суду по справі №912/1/23 здійснений повторний автоматизований перерозподіл, за результатами якого справу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Чус О.В., суддів Кощеєва І.М., Дарміна М.О.

18.10.2023 від Світловодської міської ради до Центрального апеляційного господарського суду надійшли пояснення до апеляційної скарги, в яких позивач зазначив, що відповідач не міг законно набути право власності на спірне майно на підставі Протоколу та Статуту, оскільки вони прийняті на підставі рішення №519, яке визнано незаконним, отже не мають юридичної сили.

18.10.2023 від Світловодської міської ради до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які підтверджують право власності позивача на витребуване майно: копії акту приймання передачі загальнодержавного майна ДКП «Кіровоградтеплокомуненерго» до комунальної власності м. Світловодська станом на 01.10.1996; копії розпорядження голови Кіровоградської обласної державної адміністрації від 19.08.1996 №292-р. Позивач зазначив, що до 10.10.2023 не мав можливості надати ці докази до суду, оскільки їх оригінали були вилучені Олександрійським районним відділом поліції ГУ НП в Кіровоградській області, а копії запитуваних документів надійшли разом з листом №13207/114-1-2023 від 10.10.2023.

18.10.2023 від представника позивача Світловодської міської ради адвоката Медведєвої Тетяни Вячеславівни на електронну адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання (заява) про розгляд справи в режимі відеоконференції за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon, яке ухвалою суду від 18.10.2023 задоволено.

У судовому засіданні 19.10.2023 представник позивача та прокурор просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представники відповідача в судовому засіданні 19.10.2023 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2001 Світловодська міська рада прийняла рішення № 519 «Про надання згоди на створення спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут», за яким, з-поміж іншого, надала відповідну згоду та затвердила статут і установчий договір товариства.

24.09.2001 Світловодська міська рада та ТОВ «Політрейд» провели установчі збори учасників спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут», за результатами яких прийняли рішення, оформлене протоколом № 1 від 24.09.2001, про: утворення СП ТОВ «Світловодськпобут» (пункту 2); визначили розмір статутного фонду у сумі 7 784 748,00 грн та розмір часток одне одного по 50 % (пункт 2); затвердили статут та установчий договір товариства (пункт 3).

Відповідно до статуту СП ТОВ «Світловодськпобут» у редакції 2001 року учасниками товариства являються Світловодська міська рада та ТОВ «Політрейд» (пункт 1.2.); товариство є власником майна й коштів, переданих йому учасниками (п. 3.2.1.); статутний фонд товариства складає 7 784 748,00 грн (пункт 4.1.); внески учасників, розмір, порядок та строки формування статутного фонду визначені в установчому договорі (пункт 4.2.).

Згідно п. 4.2.2 установчого договору від 24.09.2001 Світловодська міська рада в рахунок своєї частки вносить майно та обладнання згідно наведеного переліку на загальну суму 3 892 374,00 грн, що становить 50% статутного капіталу.

24.09.2001 на виконання рішення установчих зборів учасників та установчого договору Світловодська міська рада та СП ТОВ «Світловодськпобут» склали акт прийому-передачі майна до статутного фонду, за яким міська рада передала товариству нерухоме майно, яке складає майно котелень №№ 2, 3, 4, 5 на суму 3 413 119 грн, та рухоме майно за переліком на суму 479 255 грн, а всього на загальну суму 3 892 374 грн.

23.10.2014 у справі №401/611/14-а Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області, з яким погодився Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 19.02.2015, ухвалив постанову, якою визнав незаконним та скасував рішення Світловодської міської ради від 29.08.2001 № 519 «Про надання згоди на створення спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут». Суд виснував, що рішення міської ради прийняте з перевищенням повноважень, оскільки діюче законодавство не містило положень про можливість утворення органом місцевого самоврядування спільного підприємства. Крім того, дії Світловодської міської ради є протиправними, оскільки майно передано не для матеріально технічного забезпечення комунального підприємства, відсутні докази щодо приватизації даного майнового комплексу, що суперечить ст. 13 Закону України «Про господарські товариства» ( в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення).

21.05.2015 Господарський суд Кіровоградської області ухвалив рішення у справі № 912/4071/14 за позовом Світловодської міської ради до СП ТОВ «Світловодськпобут» та ТОВ «Політрейд» про визнання недійсними статуту, установчого договору та припинення СП ТОВ «Світловодськпобут», яким відмовив у задоволенні позовних вимог, зокрема, в частині визнання установчого договору недійсним у зв`язку з застосуванням позовної давності. При цьому, господарський суд дійшов висновку, що установчий договір суперечить нормам ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», тому в силу ст. ст. 48, 59 Цивільного кодексу УРСР є недійсним з моменту його укладення.

08.07.2016 Світловодська міська рада прийняла рішення № 349 «Про вихід зі складу учасників СП ТОВ «Світловодськпобут», за змістом якого вирішила вийти зі складу СП ТОВ «Світловодськпобут» (пункт 1).

Як слідує з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.12.2022 СП ТОВ «Світловодськпобут» змінило назву на ТОВ «Світловодськпобут», а його учасниками є ОСОБА_2 з розміром частки засновника 3 910 000,00 грн, та ОСОБА_3 з розміром частки засновника 10 000,00 грн.

Посилаючись на викладене, позивач зазначив, що Світловодська міська рада не вчиняла дій, спрямованих на відчуження належної їй частки у статутному капіталі ТОВ «Світловодськпобут» та не оформлювала власного волевиявлення щодо такого відчуження, відтак, майно на загальну суму 3 892 374,00 грн за вичерпним переліком, наведеним у п. 4.2.2 установчого договору, підлягає витребуванню на користь Світловодської міської ради на підставі ст. 387 ЦК України.

У позовній заяві позивачем зазначено, що до заявлених позовних вимог підлягає застосуванню трирічний строк позовної давності, який починає свій перебіг з дати отримання позивачем листа слідчого ВП№1 (м. Світловодськ) Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області лейтенанта поліції Дяченко Д. №11256/11412022 від 25.11.2022, в якому повідомлено про здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000644 за ч. 1 ст. 367 КК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52)).

Позивачем обраний спосіб захисту шляхом витребування з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» спірного майна (віндикаційний позов).

Відповідно до приписів положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (стаття 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №906/655/18, від 19.06.2019 у справі №756/13683/16-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Однією з ключових умов звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому випадку здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Судом встановлено, що Світловодська міська рада: при утворенні СП ТОВ «Світловодськпобут» була однією із засновників, яка уклала з іншим засновником ТОВ «Політрейд» установчий договір від 24.09.2001; в установчому договорі (пункти 4.2.1. та 6.1.) визначила власні зобов`язання з передачі майна до статутного фонду; на установчих зборах, які відбулися 24.09.2001, приймала участь у затвердженні статуту створеного товариства; за актом приймання-передачі від 24.09.2001 передала до статутного фонду товариства обумовлене майно.

Як зазначив суд першої інстанції, сам факт укладення установчого договору, із наведеними зобов`язаннями, та подальша передача майна до статутного фонду товариства вказують на волевиявлення їх учасників щодо виникнення між ними цивільно-правових зобов`язань, належних прав і обов`язків. Це волевиявлення направлене не тільки на утворення, організацію та діяльність товариства (з огляду на подвійну правову природу установчого договору: статутного документа та договору), але й на передачу Світловодською міською радою майна у власність СП ТОВ «Світловодськпобут» і, напроти, набуття нею корпоративних прав на відповідну частку у товаристві.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що за наслідками укладеного установчого договору та з моменту отримання майна за актом приймання-передачі СП ТОВ «Світловодськпобут» набуло його у власність, а Світловодська міська рада набула відповідні корпоративні права у товаристві; установчий договір в частині обов`язків щодо передачі майна до статутного фонду та акт приймання-передачі майна у сукупності підтверджують відповідне волевиявлення та складають правочин.

За таких обставин, в мотивувальній частині рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 зазначено, що оскільки спірне майно передане за правочином, знаходиться у сторони такого правочину та не реалізоване іншій особі, застосування до правовідносин такого способу захисту як «витребування майна із чужого незаконного володіння» (віндикаційного позову) не відповідає належному способу захисту порушених прав, яким є «застосування реституції за недійсним правочином».

Разом з тим, судом не враховано того, що позивач вже звертався з позовом про визнання в тому числі установчого договору від 24.09.2001 недійсним.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 21.05.2015 у справі №912/4071/14, яке набрало законної сили, встановлено: «З огляду на те, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.10.2014 у справі № 401/611/14-а(2-а401/49/14) було встановлено, що власником майна комунальної власності у тому числі і того, що передається згідно рішення відповідача для формування статутного фонду створюваного підприємства являлася територіальна громада; будь-яких доказів того, що громадою м. Світловодська передавалося майно комунальної власності, цілісний майновий комплекс ЦО та ГВП міста в оперативне управління відповідачем надано не було; виключна компетенція відповідача, тобто вирішення питань без участі громади встановлено ст. 26 закону № 280/97-ВР не передбачала створення підприємств з організаційно-правовою формою ТОВ, господарський суд дійшов висновку, що оспорюваний установчий договір суперечить нормам ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", а тому в силу норм ст. 48, 59 Цивільного кодексу УРСР є недійсним з моменту його укладення. Враховуючи вищенаведене рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області, господарський суд дійшов висновку, що Статут відповідача, а саме п.3.2., 3.2.1, відповідно до яких товариство є власником майна й коштів, які передані йому учасниками, не відповідали на момент його затвердження нормам ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування"». Разом з тим, суд дійшов висновку, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не ТОВ «Політрейд», тому має місце непропорційне втручання у право відповідачів (ТОВ «Політрейд» та СП ТОВ «Світловодськпобут») на мирне володіння своїм майном, що може призвести на порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції і не повинно впливати на дійсність установчого договору та статуту відповідача. Враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992 № 2163-XII (в редакції станом на 24.09.2001) визначено, що приватизація державного майна це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Тобто з самого визначення терміну «приватизація» слідує, що приватизацією є відчуження майна, що перебуває у державній та/або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб.

Іншими словами, поняття приватизації означає перехід права власності від держави (територіальної громади) до приватного власника (фізичної або юридичної особи).

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992 № 2163-XII (в редакції станом на 24.09.2001) приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об`єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення. Загальнодержавне значення мають, зокрема, об`єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов`язані з постачанням споживачам води, газу, тепла, а також відведенням і очищенням стічних вод.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно установчого договору про створення та діяльність Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» від 24.09.2001 Світловодська міська рада в рахунок своєї частки внесла майно та обладнання на загальну суму 3 892 374,00 грн, серед якого, зокрема, котельні №№ 2, 3, 4, 5, 6.

Отже, на визначені котельні поширювалась заборона на їх приватизацію. Відповідне правове регулювання було доступним і зрозумілим. Воно не допускало жодної можливості станом на 24.09.2011 включно набути з комунальної власності у приватну об`єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов`язані з постачанням тепла ні за Законом України «Про приватизацію державного майна», ні тим більше у непередбачений ним спосіб, зокрема, шляхом укладення установчого договору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 52),від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 40), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.67), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20(пункт 9.55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17(пункт 145)). Пропозиція нерозумних умов договору, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін договору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.56)).

Отже, оскільки вчинення правочину, спрямованого на відчуження котелень з комунальної власності на користь відповідача відбулось попри заборону, встановлену Законом України «Про приватизацію державного майна», про що обидві сторони установчого договору від 24.09.2001 знали або повинні були знати, цей правочин суперечить законодавству, а поведінка обох сторін цього правочину є недобросовісною.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що підставою набуття права власності є, зокрема, відповідний правочин (частина перша статті 328 ЦК України), а не свідоцтво про право власності як документ і не державна реєстрація права приватної власності на цей об`єкт. Така реєстрація, як і видання на підтвердження права власності певного документа, не є тими діями, що за законом зумовлюють виникнення права власності. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див., наприклад, постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33), від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц (пункти 53-56), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 46)).

Тому, за встановлених у справі № 912/1/23 обставин державна реєстрація за відповідачем права власності на котельні не означає виникнення у недобросовісного відповідача права приватної власності на ці об`єкти і припинення на них права комунальної власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, за чинного на час укладення установчого договору від 24.09.2001 правового регулювання право власності на котельні №№2, 3, 4, 5, 6 за жодних умов не могло виникнути у Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут». Як наслідок, заволодіння відповідачем цими об`єктами було неможливим. У такому разі державна реєстрація права власності на це майно за Спільним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» не є доказом переходу до нього володіння цим майном. Оскільки, незважаючи на державну реєстрацію права приватної власності на вказані об`єкти, володіння останніми власник не втратив, немає підстав для застосування віндикаційного позову.

За обставин цієї справи належним способом захисту є подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений в п. 230 постанови від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 (Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями частини третьої статті 267 ЦК України передбачено можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене, судом відмовляється в задоволенні позову з підстав неналежно обраного позивачем способу захисту порушеного права, втім з інших причин, ніж зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

З огляду на неповну відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, мотивувальна частина рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 відповідно до п. 3 ч.1, ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підлягає зміні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284, 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Світловодської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 залишити без задоволення.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 залишити без змін.

Викласти мотивувальну частину рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.05.2023 у справі № 912/1/23 в редакції цієї постанови.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта - Світловодську міську раду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 26.10.2023.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін