РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.10.2023Справа № 910/6306/21

За позовомКомунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг
простягнення 451 059 147,20 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Ларькін М.М., Коцюба В.О.
від відповідача:Янович-Бунь І.Б.
від третьої особи:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПАВИ:

В провадженні судді Господарського суду міста Києва Стасюка С.В. перебувала справа №910/6306/21 за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (надалі - Підприємство) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про стягнення 311 342 049,80 грн., з яких 298 712 397,05 грн. за послуги з транспортування теплової енергії, 5 320 664,09 грн. пені, 1 267 895,13 грн. 3% річних, 6 041 093,53 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані послуги у період з 01.10.2020 по 28.02.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2021, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 05.10.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 скасовано, справу №910/6306/21 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2022 справу №910/6306/21 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено підготовче засідання.

05.01.2023 через систему «Електронний суд» позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача основну заборгованість у розмірі 298 712 397,05 грн., пеню у розмірі 5 320 664,09 грн., 3% річних у розмірі 16 735 468,56 грн. та інфляційні у розмірі 105 871 725,62 грн. Вказана заява подана з дотриманням приписів ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, а відтак була прийнята судом для подальшого розгляду.

Також позивачем була подана 13.03.2023 друга заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач збільшив нараховані до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача крім суми основного боргу, пеню у розмірі 22 100 555,19 грн., 3% річних у розмірі 18 306 77,61 грн. та інфляційні у розмірі 111 939 417,35 грн. Вказана заява також була прийнята судом до розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 27.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, і судове засідання з розгляду справи по суті неодноразово відкладалося з незалежних від суду обставин.

14.06.2023 через систему «Електронний суд» представником Товариства була подана зустрічна позовна заява до Підприємства про визнання недійсним пункту 4.1 договору №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії від 01.06.2017, укладеного між сторонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 зустрічну позовну заяву і додані до неї документи повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на підставі частини 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 у справі №910/6306/21 та направити заяву для вирішення питання про прийняття зустрічного позову Товариства про визнання недійсним пункту 4.1 договору №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії від 01.06.2017 до спільного розгляду з первісним позовом у справі №910/6306/21.

20.06.2023 до канцелярії суду надійшов запит Північного апеляційного господарського суду №01-10.2/2710/23 від 20.06.2023 про витребування з Господарського суду міста Києва матеріалів справи №910/6306/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2023 зупинено провадження у справі №910/6306/21 до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва, матеріали справи №910/6306/21 направлено до Північного апеляційного господарського суду для перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду міста Києва від 15.06.2023.

23.08.2023 матеріали справи №910/6306/21 повернулись до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 02.10.2023.

Представники позивача в судовому засіданні 02.10.2023 надали пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримали та позов просили задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні надали пояснення по справі, та визнали частково існування заборгованості перед позивачем, в іншій частині в задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Також 02.10.2023 представником відповідача через систему «Електронний суд» подано додаткові пояснення у справі, до яких, зокрема, долучено копію доказів часткового погашення заборгованості за спірний період.

Вказані докази не були прийняті судом до розгляду з огляду на наступне.

За змістом ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П., запропоновано учасникам справи надати суду пояснення з урахуванням постанови Верховного Суду від 05.10.2022 у даній справі, визначено строк для подання пояснень - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

05.12.2022 представником відповідача були надані письмові пояснення по суті з урахуванням вказаної постанови, а відтак разом із такими поясненнями мали бути надані всі докази на підтвердження власної позиції.

За змістом ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд відзначає, що у додаткових письмових поясненнях, поданих до суду 02.10.2023 (вже на стадії розгляду справи по суті та майже через рік після надання перших письмових пояснень), відповідачем взагалі не обґрунтовано чому докази часткового погашення спірної суми заборгованості подані з пропуском встановленого судом строку та вже на стадії розгляду справи по суті. При цьому, клопотання про поновлення строку на подачу нових доказів відповідачем не заявлялося.

З огляду на викладене, у суду в силу приписів ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для прийняття вказаних доказів до розгляду.

В судовому засіданні 04.10.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2017 між Підприємством та Товариством було укладено договір №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії (надалі - «Договір»), згідно з пункту 1.1 якого підприємство зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється товариством і постачається споживачам зони теплопостачання товариства, тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні підприємства, а товариство зобов`язується оплачувати за послуги з транспортування теплової енергії у порядку та на умовах, визначених Договором.

Пунктом 4.1 Договору сторони визначили, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

У пунктах 4.2 - 4.4 Договору визначено, що загальна сума вартості транспортування теплової енергії товариства за цим Договором складається із сум вартості щомісячного транспортування теплової енергії товариства мережами підприємства, яка визначається згідно з пунктом 4.7 Договору. Товариство зобов`язується до 8 числа місяця, наступного за звітним місяцем, надавати нарочно підприємству Форму № 2-НКП-тепло (місячна), що подається до НКРЕКП, підписану уповноваженою особою. Підприємство протягом 4 календарних днів після отримання Форми № 2-НКП-тепло (місячна) передає нарочно товариству Акт про надання послуг з транспортування теплової енергії за формою наведеною у Додатку 3 до цього Договору у двох екземплярах. Товариство протягом 4 календарних днів розглядає проект Акту про надання послуг з транспортування теплової енергії за звітний місяць та підписує його зі своєї сторони та один примірник надсилає підприємству або у цей же строк надає обґрунтовані заперечення, з урахуванням пункту 3.3.3 Договору.

Згідно п. 3.3.3 Договору товариство зобов`язується щомісяця підписувати та повертати підприємству один екземпляр акта про надання послуг з транспортування теплової енергії протягом 4 календарних днів з дня їх отримання або в цей же термін надати обґрунтовані письмові заперечення. Заперечення не можуть стосуватися визначення обсягу теплової енергії, що транспортувалась мережами підприємства, якщо цей обсяг співпадає з фактичним корисним відпуском теплової енергії, згідно пункту 1 (код рядка 005) Форми №2-НКП-тепло (місячна), форми акту про надання послуг з транспортування теплової енергії, якщо вона співпадає з затвердженою Договором формою і датою акту про надання послуг з транспортування теплової енергії, якщо вона співпадає з останнім днем календарного місяця, в якому надавалися послуги.

Відповідно до п. 4.5 Договору товариство зобов`язалось до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування теплової енергії, сплачувати підприємству 30% від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого пунктом 1.2 Договору. Товариство зобов`язалося здійснити остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.

Згідно пунктів 4.6 та 4.7 Договору сторони домовилися для визначення обсягів теплової енергії, що транспортується тепловими мережами підприємства та інших необхідних даних керуватися даними Звіту про транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами Форма № 2-НКП-тепло (місячна). Окрім цього, сторони домовилися, що місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами підприємства є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якої встановлюється згідно з пунктом 1 (код рядка 005) Форми № 2-НКП-тепло (місячна).

01.06.2018 укладена Додаткова угода №1 до Договору, згідно якої сторони погодили, що Договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.05.2019 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. Якщо протягом 30 днів до терміну закінчення цього Договору жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про намір його розірвати, Договір вважається автоматично продовженим на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

В матеріалах справи відсутні докази розірвання Договору сторонами, разом з тим сторони підтверджують його дію у період з 01.10.2020 по 28.02.2021.

12.11.2020 позивач листом №40/25/4351 надіслав відповідачу два примірники підписаних позивачем актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за жовтень 2020 року на суму 16 918 167,74 грн., із вказанням у графі «Тариф на транспортування теплової енергії (ціна)» - 378,32 грн./Гкал», який відповідач отримав 17.11.2020 (згідно дати вручення, зазначеної на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення).

23.11.2020 позивачу надійшов лист від відповідача №09/2311 від 20.11.2020, в якому відповідач надав заперечення до акту про надання послуг з транспортування теплової енергії за жовтень 2020 року, зазначивши, що в структурі тарифів на теплову енергію Товариства експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн./Гкал. Тарифи на теплову енергію, її виробництво та постачання, послугу з постачання теплової енергії для Товариства встановлені постановою НКРЕКП від 17.03.2020 №623, з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕКП від 25.06.2019 №1174.

В подальшому позивач направив відповідачу: лист №40/25/5055 від 15.12.2020 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за листопад 2020 року на суму 51 955 290,91 грн. із вказанням тарифу на транспортування теплової енергії - 378,32 грн./Гкал (отриманий відповідачем 18.12.2020); лист №40/25/62 від 11.01.2021 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за грудень 2020 року на суму 71 458 443,55 грн. із вказанням тарифу на транспортування теплової енергії - 378,32 грн./Гкал (отриманий відповідачем 19.01.2021); лист №40/25/495 від 11.02.2021 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за січень 2021 року на суму 88 194 256,56 грн. із вказанням тарифу на транспортування теплової енергії - 418,49 грн./Гкал (отриманий відповідачем 16.02.2021) та лист №40/25/787 від 15.03.2021 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за лютий 2021 року на суму 86 523 477,08 грн. із вказанням тарифу на транспортування теплової енергії - 418,49 грн./Гкал (отриманий відповідачем 19.03.2021).

На всі вказані вище акти про надання послуг з транспортування теплової енергії відповідач надав заперечення (листи №09/2514 від 21.12.202, №09/152 від 21.01.2021, №09/414 від 19.02.2021, №09/648 від 22.02.2021), в яких вказував, що експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн./Гкал.

У позовній заяві позивач стверджує, що заперечення відповідача до актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за період з жовтня 2020 року по лютий 2021 року не відповідають законодавству щодо застосування регульованих цін, вважає що він надав відповідачу послуги з транспортування теплової енергії загальною вартістю 315 049 635,84 грн., з яких відповідачем було сплачено 16 337 238,79 грн., а тому звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 311 342 049,80 грн., у тому числі 298 712 397,05 грн. за послуги з транспортування теплової енергії, 5 320 664,09 грн. пені, 1 267 895,13 грн. 3 % річних, 6 041 093,53 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2021, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідач є ліцензіатом НКРЕКП з виробництва та постачання теплової енергії, а також є виконавцем комунальних послуг, і тарифи, за якими він здійснює свою діяльність, встановлюються НКРЕКП відповідно до Порядку №1174.

В свою чергу, тарифи, за якими позивач здійснює свою діяльність, встановлюються Київською міською державною адміністрацією відповідно до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01.06.2011 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги».

Постановою Верховного Суду від 05.10.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 скасовано, справу №910/6306/21 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що спірним є питання щодо того, який саме тариф застосовується у правовідносинах сторін за надані послуги транспортування теплової енергії тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні позивача, у спірний період з 01.10.2020 по 28.02.2021.

Судом, з урахуванням приписів ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, враховано вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду від 05.10.2022 у даній справі, та встановлено наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

При цьому відносини у сфері транспортування теплової енергії регулюються Законом України «Про теплопостачання». У преамбулі цього Закону зазначено, що ним визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та врегульовано відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії.

Положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що сфера теплопостачання - сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам;

суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування;

транспортування теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з передачею теплової енергії (теплоносія) за допомогою мереж на підставі договору;

теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію;

теплотранспортуюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який здійснює транспортування теплової енергії;

теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Судом встановлено, що відповідач є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією, яка не є теплотранспортуючою організацією, а тому транспортування теплової енергії, виробленої відповідачем, здійснюється тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні позивача, як теплотранспортуючої організації, на підставі Договору.

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, відповідач як замовник послуги з транспортування теплової енергії зобов`язаний оплачувати надані послуги у порядку та на умовах, визначених Договором, та/або умовах, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 05.10.2022 у даній справі вважав передчасними висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що за умовами Договору тариф на транспортування теплової енергії встановлюється НКРКП, а тому тарифи на такі послуги, затверджені виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), не можуть бути застосовані при визначенні загальної суми вартості наданих позивачем послуг з транспортування теплової енергії.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про теплопостачання» регулювання відносин у сфері теплопостачання має особливості, визначені цим Законом. Ці особливості викликані такими об`єктивними умовами функціонування систем теплопостачання, зокрема, наявністю поділу господарської діяльності у сфері теплопостачання на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

За приписами статті 15 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання підлягає державному регулюванню. Державне регулювання діяльності у сфері теплопостачання провадиться у формі: ліцензування певних видів господарської діяльності в цій сфері; регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат; здійснення контролю за діяльністю суб`єктів відносин у сфері теплопостачання та застосування відповідних санкцій за порушення ними умов і правил здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання. Державне регулювання у сфері теплопостачання здійснюється: Кабінетом Міністрів України; Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до закону.

Загальні засади формування тарифів на теплову енергію визначено положеннями статті 20 Закону України «Про теплопостачання», зокрема, тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається. Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб`єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи.

Зі змісту наведених норм вбачається, що регулювання діяльності у сфері теплопостачання провадиться шляхом видачі ліцензії на певний вид діяльності та встановлення уповноваженим органом тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до положень частини першої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом статей 189, 191 Господарського кодексу України та статей 10, 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Отже, згідно із положеннями зазначених норм права, тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватись на розсуд сторін. Тобто, вартість транспортування теплової енергії не є договірною, а тариф на транспортування теплової енергії відповідно до статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» є державною регульованою ціною.

При цьому, правовий аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що затверджений уповноваженим органом тариф на послуги із транспортування теплової енергії є обов`язковим та має застосовуватись учасниками таких правовідносин. Аналогічні правові висновки щодо обов`язковості застосування державних регульованих цін, у разі їх затвердження уповноваженим органом, викладені у постанові Верховного Суду від 15.07.2019 у справі № 917/743/18 у подібних правовідносинах.

Судом встановлено, що у спірний період, за який заявлено до стягнення заборгованість за послуги з транспортування теплової енергії, саме виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є уповноваженим органом, який законодавчо наділений повноваженнями на формування тарифів для суб`єкта господарювання (ліцензіата, позивача), який має відповідну ліцензію на транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами.

Тарифи на транспортування та/або постачання теплової енергії визначаються органом місцевого самоврядування відповідно до вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги».

За умовами укладеного між сторонами Договору, сторони погодили, що остаточний розрахунок за надані послуги з транспортування теплової енергії здійснюється відповідачем на підставі ціни транспортування 1 Гкал теплової енергії, затвердженої уповноваженим органом.

Тобто, у правовідносинах сторін за Договором застосовуються тарифи на транспортування теплової енергії, оскільки предметом укладеного договору є саме послуги з транспортування.

Судом враховано, що встановлення тарифів на транспортування теплової енергії для позивача віднесено до повноважень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який своїм Розпорядженням від 23.09.2020 №1487 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», яким визначено тариф на транспортування теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних пунктів Підприємства з 01.10.2020 у розмірі 378,32 грн./Гкал без ПДВ, а з 01.01.2021 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2020 № 2077), у розмірі 418,49 грн./Гкал без ПДВ.

При цьому, у спірний період, заявлений до стягнення у даній справі, жодні інші тарифи на транспортування теплової енергії вже не діяли.

Так, постановою від 12.04.2019 № 549 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП щодо встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов НКРЕКП» визнано такою, що втратила чинність, зокрема постанова НКРЕКП від 11.05.2017 №637 «Про встановлення тарифу на транспортування теплової енергії Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

У подальшому НКРЕКП не встановлювало жодного тарифу на транспортування теплової енергії Підприємству.

Отже, за відсутності повноважень у НКРЕКП щодо встановлення тарифу на транспортування теплової енергії позивачу, суд дійшов висновку, що тарифи, за якими позивач здійснює свою діяльність, встановлюються Київською міською державною адміністрацією у відповідності до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 (Порядок №869).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно за період з жовтня 2020 року по лютий 2021 року нарахована вартість наданих відповідачу послуг з транспортування теплової енергії, виходячи з розрахунку 378,32 грн./Гкал без ПДВ (з 01.10.2020) та 418,49 грн./Гкал без ПДВ (з 01.01.2021).

За таких обставин, оскільки у спірний період позивач надав відповідачу послуги з транспортування теплової енергії загальною вартістю 315 049 635,84 грн., з яких відповідачем було сплачено 16 337 238,79 грн., а тому позивач правомірно звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 298 712 397,05 грн., тому позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені у розмірі 22 100 555,19 грн., 3% річних у розмірі 18 306 77,61 грн. та інфляційних у розмірі 111 939 417,35 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за період (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) з 05.12.2020 по 08.03.2023.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.3 Договору у разі невиконання своїх грошових зобов`язань Товариство повинно сплатити Підприємству пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 22 100 555,19 грн., 3% річних у розмірі 18 306 77,61 грн. та інфляційних у розмірі 111 939 417,35 грн.

Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для вимоги про стягнення пені суд відзначає наступне.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак пунктом 7 Розділу Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02.04.2020.

На час звернення позивача до суду з даним позовом на всій території України тривав карантин, який був установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» № 211 з 12 березня 2020 року та неодноразово продовжувався станом на момент подання позивачем заяв про збільшення розміру позовних вимог.

За таких обставин, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Враховуючи викладене, нарахування Підприємством пені більше ніж за 6 місяців є обґрунтованим.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач заявив про застосування строків позовної давності щодо нарахованої неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 257, пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Оскільки вказаною нормою продовжено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій на час дії карантину, який не був скасований на момент звернення до суду з даним позовом та подання заяв про збільшення розміру позовних вимог, останній дійшов висновку про те, що Підприємство не пропустило зазначений строк.

Таким чином, заява відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності в 1 рік є необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 298 712 397,05 грн., пені у розмірі 22 100 555,19 грн., 3% річних у розмірі 18 306 77,61 грн. та інфляційних у розмірі 111 939 417,35 грн.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ідентифікаційний код 37739041) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5; ідентифікаційний код 40538421) заборгованість у розмірі 298 712 397 (двісті дев`яносто вісім мільйонів сімсот дванадцять тисяч триста дев`яносто сім) грн. 05 коп., пеню у розмірі 22 100 555 (двадцять два мільйони сто тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 19 коп., 3% річних у розмірі 18 306 777 (вісімнадцять мільйонів триста шість тисяч сімсот сімдесят сім) грн. 61 коп., інфляційні у розмірі 111 939 417 (одинадцять мільйонів дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч чотириста сімнадцять) грн. 35 коп. та судовий збір у розмірі 794 500 (сімсот дев`яносто чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.10.2023.

Суддя В.П. Босий