ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2023 р. Cправа № 902/681/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, ідентифікаційний код юридичної особи 00100227

до відповідача Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

про стягнення 6 856,93 гривень

за участю:

представника позивача - Горопашний І.В., згідно довіреності

відповідача - Чапалюк С.В., згідно паспорта

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 19.05.2023 року надійшла позовна заява № 01/23827 від 16.05.2023 (вх. № 679/23 від 19.05.2023) Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича про стягнення 6 856,93 гривень заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором № 01/00160-22 від 29.09.2022 року, у тому числі 4 487,67 гривень пені, 269,26 гривень 3 % річних та 2 100,00 гривень інфляційних втрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2023 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 23.05.2023 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/681/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання) із встановленням сторонам строків для вчинення процесуальних дій.

04.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив № 02с/2023 від 04.07.2023 (вх. № 01-34/6158/23 від 04.07.2023) у якому відповідач проти позову заперечує з підстав зазначених у ньому, у задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою від 17.07.2023 судом постановлено перейти до розгляду справи № 902/681/23 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання у справі № 902/681/23 призначено на 15.08.2023 о 15:00 год.

04.08.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив № 01/37314 від 01.08.2023 (вх. № 01-34/7211/23 від 04.08.2023).

У судовому засіданні 15.08.2023 судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у підготовчому засіданні у справі № 902/681/23 до 24.08.2023 о 12:30 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

21.08.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання № б/н від 21.08.2023 (вх. № 01-34/7699/23 від 21.08.2023) про витребування доказів.

Представник позивача у судовому засіданні 24.08.2023 подав заперечення на клопотання про витребування доказів № 01/41606 від 24.08.2023 (вх. № 01-34/7850/23 від 24.08.2023).

У судовому засіданні 24.08.2023 судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання відповідача про витребування доказів, встановлено строк виконання ухвали суду до 07.09.2023 року та ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/681/23 до 12.09.2023 о 12:00 год., які занесено до протоколу судового засідання.

05.09.2023 до суду від позивача надійшла заява № 01/43254 від 02.09.2023 (вх. № 01-34/8223/23 від 05.09.2023) з додатком на виконання вимог суду.

Ухвалою від 12.09.2023 судом закрито підготовче провадження у справі № 902/681/23, призначено справу № 902/681/23 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 12.10.2023 року о 10:00 год.

На визначену судом дату у судове засідання з`явились представники обох сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, у задоволенні позову просив відмовити.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні 12.10.2023 року суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по справі та орієнтовний час повернення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення сторони не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича про стягнення 6 856,93 гривень заборгованості, у тому числі 4 487,67 гривень пені, 269,26 гривень 3 % річних та 2 100,00 гривень інфляційних втрат.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо здійснення своєчасної та повної оплати за договором поставки № 01/00160-22 від 29.09.2022 року.

Відповідач у відзиві на позов щодо позовних вимог заперечив та у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

На обгрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що договір поставки № 01/00160-22 від 29.09.2022 року було укладено з ним, як з переможцем електронного аукціону № BSE001-UA-139.

Згідно пункту 3.2. цього договору граничний термін оплати є 06.10.2022 року, тобто 07.10.2022 року згідно Регламенту роботи електронної торгової системи Prozorro (далі- ЕТС) позивач зобов`язаний був дискваліфікувати його, завантажити відповідний лист в ЕТС і протягом трьох робочих днів отримати сплачений ним гарантійний внесок на свій рахунок.

Відповідач стверджує, що з невідомих йому причин позивач завантажив такий лист лише 31.10.2022 року о 18:15 та 01.11.2022 року ТОВ «Українська Універсальна Біржа» перераховано позивачу, як організатору аукціону, сплачений відповідачем при реєстрації для участі в аукціоні гарантійний внесок у розмірі 8 366,49 гривень (10% від стартової ціни лоту), тому відповідно до статті 61 Конституції України він не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що Регламент ЕТС та договір №01/00160-22 від 29.09.2022 є різними правочинами, що не замінюють один одного.

Договором поставки №01/00160-22 від 29.09.2022 у розділі 6 «Відповідальність сторін» встановлена відповідальність за невиконання обов`язків встановлених договором.

Позивач зазначив, що позовні вимоги у цій справі не стосуються Регламенту ЕТС, а стосуються стягнення пені у сумі 4 487,67 грн., 3% річних в сумі 269,26 грн., втрат від інфляції у сумі 2100,00 грн. за не виконання відповідачем обов`язку встановленого пунктом 3.2. договору, а не Регламенту ЕТС, тому посилання відповідача на статтю 61 Конституції України вважає безпідставним.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено таке.

На підставі протоколу електронного аукціону №BSE001-UA-139, організатором якого було Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" фізичну особу-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича визнано переможцем електронного аукціону з купівлі вторинної сировини (обладнання, що непридатне до подальшого використання) за ціною 84 000,00 гривень.

Згідно зазначеного протоколу розмір гарантійного внеску становить 8 400,00 гривень. Протокол підписано переможцем аукціону 19.09.2022 року, 21.09.2022 року оператором через електронний майданчик якого надано найвищу пропозицію ТОВ «Українська універсальна біржа» та 26.09.2022 року організатором аукціону ПАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" (т.1 а.с. 55).

29.09.2022 між Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - постачальник, позивач) та фізичною особою-підприємцем Чапалюк Сергієм Васильовичем, як переможцем аукціону, протокол №BSE001-UA-139 (далі - покупець, відповідач) укладено договір поставки №01/00160-22 (далі - договір) згідно пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця вторинну сировину (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість постачальнику (т.1 а.с. 6-14).

Під товаром сторони розуміють вторинну сировину (обладнання б/в, що не придатне для подальшого використання) за номенклатурою та кількістю згідно додатку № 1 до договору, що утворилися в результаті здійснення операційної діяльності, поточних (капітальних) ремонтів, реконструкції та/або модернізації об`єктів, капітального будівництва тощо, та обліковуються на балансі НЕК "Укренерго" (пункт 1.2. договору).

Згідно пункту 2.2. договору ціна договору становить 84 000,00 грн. (вісімдесят чотири тисячі грн.00 коп.), у тому числі ПДВ 14 000,00 грн. (чотирнадцять тисяч грн. 00 коп.).

Оплата за договором здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника (пункт 3.1. договору).

Положеннями пункту 3.2., 3.3. договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату у розмірі 100% від ціни договору протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати укладення договору за реквізитами, вказаними у договорі. Підставою для здійснення покупцем оплати є даний договір.

Відповідно до пункту 4.3 договору передача покупцю права власності на товар проводиться за умови здійснення ним оплати згідно з умовами договору, на підставі видаткових накладних, які підписуються уповноваженими представниками сторін. Вантажовідправником за цим договором є балансоутримувач товару - НЕК "Укренерго".

Кожне відвантаження оформляється відповідним пакетом документів, а саме: видаткова накладна; товарно-транспортна накладна (пункт 4.4. договору).

Відповідно до пункту 4.6. договору датою поставки товару є дата підписання сторонами видаткової накладної. Право власності на товар, ризик випадкового знищення та пошкодження товару переходить до покупця в момент підписання сторонами видаткової накладної.

За умовами пунктів 5.1.1, 5.1.2 договору покупець зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі оплатити постачальнику вартість товару та отримати товар від постачальника згідно з видатковими накладними та вивезти товар з місця його розташування своїми силами та за власний рахунок.

Відповідно до пункту 8.2. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2022 року.

Положеннями пункту 10.2 договору сторони погодили, що у випадку прострочення оплати покупцем постачальник має право розірвати договір в односторонньому порядку, надіславши покупцю повідомлення про розірвання договору.

Згідно пункту 10.3. договору повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку здійснюється у письмовій формі на адресу, зазначену у договорі. Покупець вважається повідомленим про розірвання договору після спливу десятиденного строку з дати направлення письмового повідомлення.

За умовами пункту 11.6. договору підписанням цього договору сторони надають згоду одна одній на використання інформаційно-телекомунікаційної системи «Укренерго Онлайн» при його укладенні та виконанні.

Згідно пункту 11.7 договору даний договір, будь-які зміни до нього, можуть бути підписані сторонами як у звичайній письмовій формі, так і в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису та печатки (за наявності) (за виключенням випадків, коли використання кваліфікованого електронного підпису чи печатки прямо заборонено Законом) за допомогою сервісу «Укренерго Онлайн», який забезпечує юридично значимий електронний документообіг між сторонами та знаходиться в мережі Інтернет за посиланням: https:online.ua.//energy/. Один документ може бути підписаний лише одним способом.

У Додатку № 1 до договору сторонами погоджено специфікацію з переліком найменування товару, його вартості та місцезнаходження.

Договір та Додаток № 1 до договору підписано уповноваженим представником позивача та відповідачем особисто.

Судом встановлено, що 04.11.2022 року позивач через інформаційно-телекомунікаційну систему «Укренерго Онлайн» на електронну адресу відповідача, зазначену у реквізитах договору, направив відповідачу лист про розірвання договору вих.№ 01/46608 від 03.11.2022 року (т.1 а.с. 15, 17).

Згідно протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого підпису вказаний лист підписано 03.11.2022 року електронним підписом представника позивача Свєтлакова К.А. (т.1 а.с. 16).

Також, як стверджує позивач, вказаний лист 07.11.2022 року було додатково направлено позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку (т.1 а.с. 18-19).

21.11.2022 року позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку направлено претензію про сплату пені, 3% річних та втрат від інфляції за порушення умов договору поставки №01/00160-22 від 29.09.2022 (т.1 а.с. 20-23).

У матеріалах справи міститься лист позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа" без номеру та дати, за змістом якого Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" повідомило про прийняття рішення про дискваліфікацію переможця аукціону №BSE001-UA-139 Чапалюка Сергія Васильовича , який станом на 31.10.2022 року не виконав зобов`язання щодо здійснення оплати у розмірі 100% від ціни позову до 06.10.2022 року.

Цим же листом позивач повідомив, що згідно пункту 9.9. Регламенту ЕТС у випадку невиконання переможцем дій, передбачених пунктом 7.29 Регламенту ЕТС, сплачений ним гарантійний внесок не повертається такому переможцю електронного аукціону та перераховується оператором, через якого надано найвищу цінову пропозицію, на рахунок організатора протягом 3 (трьох) робочих днів з дня, наступного за днем закінчення строків, встановлених для здійснення таких дій та зазначив банківські реквізити для перерахування гарантійного внеску на користь організатора аукціону НЕК «Укренерго» (т. 1 а.с. 89).

Як вбачається із матеріалів справи вказаний лист було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа" 31.10.2022 року через електронну торгову систему (т. 1 а.с. 88).

Судом встановлено, що згідно платіжного доручення №1762 від 01.11.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа" перераховано на рахунок позивача 8 366,49 гривень із призначенням платежу «перерахування гарант. внеску уч. елект. аукц. ФОП Чапалюк С.В.» (т. 1 а.с. 90).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Предметом позову у цій справі є матеріально - правова вимога позивача до відповідача про стягнення за договором поставки № 01/00160-22 від 29.09.2022 року 4 487,67 гривень пені, 269,26 гривень 3 % річних та 2 100,00 гривень інфляційних втрат.

Предметом доказування у цій справі є обставини щодо наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення строку оплати за договором.

Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.

Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах цієї справи позовних вимог, судом враховано таке.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини 1 статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 цього Кодексу).

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України, частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Істотним умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором поставки, правовідносини за яким врегульовано відповідними положеннями ЦК України та ГК України.

За змістом частини 1статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 ЦК.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу бере на себе обов`язок здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Положеннями частини 1статті 693 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Умовами пунктів 3.2., 3.3. договору поставки сторони погодили, що покупець здійснює оплату у розмірі 100% від ціни договору протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати укладення договору за реквізитами, вказаними у договорі. Підставою для здійснення покупцем оплати є даний договір.

Відповідно до пункту 4.3 договору передача покупцю права власності на товар проводиться за умови здійснення ним оплати згідно з умовами договору, на підставі видаткових накладних, які підписуються уповноваженими представниками сторін.

З наведених умов договору поставки слідує, що договором не передбачено обов`язку постачальника з поставки товару до отримання від покупця оплати у розмірі 100% від ціни договору. Таким чином, сторонами погоджено виконання покупцем обов`язку з оплати за договором на умовах 100% передоплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 зазначено, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

Відповідно до приписів частини 1 статті 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

Приписами статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно частини 1 статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статі 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором щодо здійснення передплати у строк визначений договором належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.

Матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору.

Частиною 3 статті 538 ЦК України визначено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 серпня 2023 року у справі № 927/211/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що

«норма частини третьої статті 538 ЦК України спрямована на захист інтересів насамперед постраждалої від невиконання договору сторони, яка має право (а не зобов`язана) зупинити виконання свого обов`язку або відмовитися від його виконання у разі порушення або очікуваного порушення свого зобов`язання з боку іншої сторони.

Вказівка "має право" означає, що сторона може скористатися таким додатковим захистом, але ця норма не може тлумачитися як така, що звільняє іншу сторону від виконання зобов`язання.

Таке тлумачення приписів статті 538 ЦК України по суті прирівнює невнесення передоплати до розірвання договору покупцем в односторонньому порядку (відмови від договору), що є неприпустимим, адже договір є дійсним. І право на його розірвання внаслідок неотримання попередньої оплати виникає саме у продавця, а не покупця.

Відповідно до наведених вище приписів чинного законодавства продавець, який не отримав попередню оплату за товар, який ще не перейшов у власність покупця, має право скористатися одним із наступних способів захисту:1) стягнути суму попередньої оплати відповідно з умовами договору і продовжувати виконувати договір; 2) розірвати договір та вимагати компенсації збитків.

Покупець, який не здійснив попередню оплату відповідно до умов договору, є стороною, яка порушила зобов`язання».

Відповідно до частини 2 статті 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У свою чергу, положеннями статті 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього.

За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Положеннями пункту 10.2 договору сторони погодили, що у випадку прострочення оплати покупцем постачальник має право розірвати договір в односторонньому порядку, надіславши покупцю повідомлення про розірвання договору.

Згідно пункту 10.3. договору повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку здійснюється у письмовій формі на адресу, зазначену у договорі. Покупець вважається повідомленим про розірвання договору після спливу десятиденного строку з дати направлення письмового повідомлення.

Як уже було зазначено, судом встановлено, що 04.11.2022 року позивач надіслав відповідачу через інформаційно-телекомунікаційну систему «Укренерго Онлайн» на електронну адресу відповідача лист про розірвання договору вих.№ 01/46608 від 03.11.2022 року (т.1 а.с. 15, 17).

У цьому листі позивач зазначив про невиконання відповідачем умови пункту 3.2. договору щодо здійснення передоплати у розмірі 100% від ціни договору до 06.10.2022 року та з посиланням на пункт 10.2. договору повідомив про розірвання договору №01/00160-22 від 29.09.2022р., вказавши, що договір вважається як такий, що не є дійсним.

Отже, позивач скористався правом передбаченим договором на одностороннє розірвання договору повідомивши відповідача про розірвання договору 04.11.2022 року.

Обставина направлення позивачем 04.11.2022 року та отримання відповідачем 04.11.2022 року листа позивача про розірвання договору позивачем та відповідачем визнається, а тому в силу положень статті 75 ГПК України не підлягає доказуванню.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 серпня 2023 року у справі № 927/211/22 Об`єднана палата дійшла висновку про наявність підстав для відступу (уточнення) висновків щодо застосування ст. 538 ЦК, викладених в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №908/523/18, від 29.01.2020 у справі №903/154/19, від 25.02.2020 у справі №922/1705/19. Системне тлумачення ст.538, ч.2 ст.625, ч.1 ст.655, ст.692, ч.1 ст.697 ЦК дозволяє дійти висновку про те, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати від покупця оплати товару, сплати процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, навіть якщо товар ще не був переданий продавцем у власність покупця. При цьому суд повинен враховувати заперечення іншої сторони (покупця) щодо невиконання продавцем своїх інших зустрічних зобов`язань, передбачених договором (не виставлення рахунку-фактури, неповідомлення інформації про готовність товару до відправки, передбаченої договором, недопуск представників покупця для огляду та перевірки товару тощо). Покупець, заперечуючи проти вимоги продавця про стягнення попередньої оплати, також може доводити очікувану неможливість виконання продавцем свого зобов`язання з передачі товару в натурі (знищення, втрату товару) або істотну затримку у виконанні продавцем своїх обов`язків з передачі товару (очікуване істотне порушення) (пункт 79).

У відповідності до частини 1 статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

За змістом частини 1, частини 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частини 4 статті 231 зазначеного Кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Положеннями пункту 6.2. договору сторони погодили, що за порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено наявність обставин, що унеможливили своєчасне виконання взятих на себе зобов`язань за спірним договором та які є підставою для звільнення його від відповідальності, передбаченої договором.

Доводи відповідача про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності з огляду на отримання позивачем гарантійного внеску, сплаченого відповідачем під час участі у аукціоні судом відхиляються, оскільки договір поставки не містить умови щодо звільнення покупця від відповідальності за договором в разі перерахування оператором ЕТС, через якого надано найвищу цінову пропозицію на рахунок організатора аукціону гарантійного внеску сплаченого під час участі в аукціоні переможцем такого аукціону.

Положеннями пункту 1.1. Регламенту роботи електронної торгової системи Рrоzorrо. Продажі ЦБД2 щодо проведення електронних аукціонів з продажу/надання в оренду майна (активів)/передачі права визначено, що гарантійний внесок - спосіб забезпечення виконання учасником зобов`язань щодо участі у електронному аукціоні, що підлягає внесенню користувачем для набуття статусу учасника електронного аукціону шляхом перерахування (або донарахування) коштів на рахунок оператора електронного майданчика. Гарантійний внесок встановлюється організатором аукціону у розмірі від 5 до 10 % від стартової ціни лота та зазначається в умовах продажу/надання в оренду майна (акгивів)/передачі права та оголошенні про проведення аукціону (т.1 а.с. 56-83).

Згідно пункту 7.29 Регламенту переможець електронного аукціону, зокрема, зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу/оренди (договору, на підставі якого буде передане право) з організатором протягом 18 (вісімнадцяти) робочих днів з дня наступного за днем формування протоколу електронного аукціону та провести розрахунки з організатором відповідно до умов договору.

У свою чергу, пунктом 9.9 Регламенту визначено, що у випадку невиконання переможцем дій, передбачених п.7.29 Регламенту ЕТС, сплачений ним гарантійний внесок не повертається такому переможцю електронного аукціону та перераховується оператором, через якого надано найвищу цінову пропозицію на рахунок організатора протягом 3 (трьох) робочих днів з дня, наступного за днем закінчення строків, встановлених для здійснення таких дій.

Приймаючи участь в електронному аукціоні, відповідач був обізнаний з його правилами, у тому числі і щодо забезпечувальної функції гарантійного внеску, який він може втратити в разі невиконання обов`язку з оплати за договором укладеним з організатором аукціону.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, а стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19, від 31.03.2021 у справі №910/17881/19, від 08.12.2021 у справі №910/5953/17, від 15.12.2021 у справі №910/4908/21 тощо).

Між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Керуючись свободою договору та майновою самостійністю вибору контрагента відповідач, уклавши з позивачем договір погодився з його умовами, у тому числі щодо виду та підстав відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Твердження відповідача, що вимога позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за умови отримання позивачем на свою користь гарантійного внеску є порушенням вимог статті 61 Конституції України судом відхиляються, оскільки визначена сторонами відповідальність покупця у виді пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення від суми боргу є способом забезпечення виконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором, нарахування 3% річних та інфляційних втрат згідно вимог статті 625 ЦК України є відповідальністю встановленою законом за невиконання грошового зобов`язання, у той же час гарантійний внесок є способом забезпечення виконання учасником зобов`язань щодо участі в електронному аукціоні, який сплачується для набуття статусу учасника електронного аукціону.

Перерахування оператором ЕТС у випадках передбачених Регламентом на користь організатора аукціону гарантійного внеску, сплаченого переможцем аукціону не є одним і тим же видом відповідальності як пеня за договором, нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що виключає кваліфікацію вимог позивача як подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Щодо позовних вимог про стягнення пені суд враховує таке.

Із матеріалів справи вбачається, що у строк передбачений договором поставки відповідач оплату за договором не здійснив, у зв`язку з чим застосування позивачем до відповідача відповідальності у вигляді пені за невиконання грошового зобов`язання відповідає умовам договору та чинному законодавству.

Як вбачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок здійснено у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення за період з 07.10.2022 по 14.11.2022. Загальна сума нарахованої позивачем пені складає 4 487,67 гривень.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені суд дійшов висновку про його помилковість з огляду на неврахування позивачем дати розірвання договору поставки та періоду прострочення виконання грошового забов`язання.

Положеннями частини 2 статті 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Із матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що позивач повідомив відповідача та відповідач отримав повідомлення про розірвання договору 04.11.2022 року, отже зобов`язання сторін за договором, у тому числі зобов`язання відповідача щодо здійснення передоплати за договором припинилися 04.11.2022, тому підстави для кваліфікації дій відповідача як прострочення виконання грошового зобов`язання з 05.11.2022 по 14.11.2022 відсутні.

Визначення періоду прострочення оплати по 14.11.2022 року позивач мотивує тим, що положеннями пункту 10.3. договору передбачено, що покупець вважається повідомленим про розірвання договору після спливу десятиденного строку з дати направлення письмового повідомлення, тому договір розірвано 14.11.2022 року.

Суд вважає наведене твердження безпідставним, оскільки застереження у договорі з якої дати покупець вважається повідомленим про розірвання договору у контексті спірних правовідносин, не є датою вчинення позивачем дії щодо одностороннього розірвання договору, тим більше, що позивачем та відповідачем визнається обставина, що відповідач повідомлений про розірвання договору 04.11.2022 року.

З огляду на викладене, твердження позивача, що датою розірвання договору та відповідно датою припинення зобов`язань сторін за договором є 14.11.2022 року судом відхиляються.

Враховуючи, що зобов`язання сторін за договором припинилися 04.11.2022 року, нарахування пені за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 05.11.2022 року по 14.11.2022 є безпідставним.

Здійснивши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" перерахунок заявленої до стягнення пені, суд дійшов висновку, що сума пені становить 3 336,99 гривень.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є обгрунтованими в сумі 3 336,99 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 1 150,68 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд враховує таке.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства та заявлені правомірно.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних суд дійшов висновку про його помилковість з огляду на неврахування позивачем дати розірвання договору поставки та періоду прострочення виконання грошового забов`язання.

Оскільки зобов`язання сторін за договором припинилися 04.11.2022 року, нарахування 3 % річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 05.11.2022 року по 14.11.2022 є безпідставним.

Здійснивши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних, суд дійшов висновку, що розмір 3 % річних становить 200,22 гривень.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних є обгрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 200,22 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 69,04 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

У свою чергу, перевіривши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат нарахована вірно, а відтак позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 2 100,00 гривень є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо остаточної суми стягнення, судом враховано, що відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно вимог статті 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.

Згідно частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.

У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У пункті 8.38. цієї постанови зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Суду у справі "Олюджіч проти Хорватії" від 05.02.2009, заява № 22330/05).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру пені суд враховує, що інтереси позивача захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, негативні наслідки невиконання відповідачем обов`язку щодо розрахунку за договором додатково компенсовані за рахунок гарантійного внеску сплаченого відповідачем під час участі в електронному аукціоні.

Суд також враховує, що пеня є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.

Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 50%, що є співмірним у контексті балансу інтересів обох сторін та таким та запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.

Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування пені в сумі 3 336,99 гривень, з урахуванням зменшення розміру пені на 50%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 1 668,50 гривень, у стягненні решти пені слід відмовити з підстав її зменшення судом.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3 968,72 гривень, у тому числі 1 668,50 гривень пені, 200,22 гривень 3 % річних, 2 100,00 гривень інфляційних втрат, в іншій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № АУ-2127 від 12.05.2023 сплачено судовий збір у розмірі 2 684,00 гривень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу приписів частини 9 статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно пункту 4.3. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 (яка хоча і стосується попередньої редакції ГПК України та наразі є чинною) у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Таким чином, в частині зменшення судом суми неустойки витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача у повному обсязі відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, так як спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Враховуючи викладене, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 206,52 гривень покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням зменшення суми неустойки, в решті такі витрати в сумі 477,48 гривень залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, ідентифікаційний код юридичної особи 00100227) 3 968,72 гривень (три тисячі дев`ятсот шістдесят вісім гривень, 72 копійки) заборгованості, у тому числі 1 668,50 гривень пені, 200,22 гривень 3 % річних, 2 100,00 гривень інфляційних втрат та 2 206,52 гривень (дві тисячі двісті шість гривень, 52 копійки) судових витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 2 819,17 гривень пені та 69,04 гривень 3% річних - відмовити.

5. Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 477,48 гривень залишити за позивачем.

6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник судового рішення направити сторонам рекомендованим листом та засобами електронного зв`язку на відомі суду електронні адреси: позивача - , відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повний текст рішення складено та підписано 23 жовтня 2023 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу, 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, ;

3 - відповідачу, АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.