ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2023м. ДніпроСправа № 904/6044/20 (904/4717/23)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Петрівни, Київська обл., м.Васильків

до ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" арбітражного керуючого Огулькової Анни Миколаївни, м.Дніпро

про визнання недійсним договору позики №2012/2017 від 20.12.2017

Без повідомлення (виклику) учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Кравченко Людмила Петрівна звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" арбітражного керуючого Огулькової Анни Миколаївни про визнання недійсним договору позики №2012/2017 від 20.12.2017.

Судом за допомогою автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що 24.11.2020 Господарським судом Дніпропетровської області відносно відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" (49074, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Слобожанський, 111 А, кв.51, ) відкрито провадження у справі про банкрутство №904/6044/20, що перебуває на розгляді судді Господарського суду Дніпропетровської області Соловйової А. Є.

21.10.2019 року набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до положень частини 1, 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, на підставі положень частини 3 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи №904/6044/20 (904/4717/23) передані до розгляду судді Соловйовій А.Є.

Ухвалою суду від 31.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Запропоновано відповідачу відповідно до частини 4 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, надати (за наявності) заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Суд роз`яснив учасникам судового процесу, що відповідні заяви по суті справи повинні відповідати вимогам статей 161-168 Господарського процесуального кодексу України та мають бути подані в строк, визначений в ухвалі; заяви і клопотання щодо процесуальних питань у справі подаються учасниками справи у письмовій формі (частина друга статті 169 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

02.10.2023 від відповідача електронною поштою надійшов відзив вих.№02-10-23/1/02-02 від 02.10.2023 на позовну заяву, в якому відповідач просить суд поновити пропущений строк на подання відзиву у справі №904/6044/20(904/4717/23), відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд зазначає, що згідно з ч. 8 ст. 165 ГПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Частинами першою та другою ст. 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Правовий аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє дійти висновку про те, що учаснику справи гарантується право подати до суду відзив на позов протягом строку, встановленого судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Цей процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи за умови, якщо таку заяву подано до його закінчення.

Виходячи з положень статті 119 ГПК України, за заявою учасника справи суд може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, тоді як встановлений судом процесуальний строк за заявою учасника справи може бути продовжений судом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.08.2023 встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвала суду від 31.08.2023 отримана відповідачем 31.08.2023, що підтверджується Довідкою Господарського суду Дніпропетровської області про доставку електронного листа до електронної скриньки.

Частиною 1 статті 116 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, строк для подання відзиву на позов сплинув 16.09.2023.

Господарський суд вважає за доцільне звернутись до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справі "Walchli v. France", заява №35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08.12.2016).

В якості доказів поважності пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву, відповідачем надано копію наказу №1-вк від 13.09.2023, з якого вбачається, що Огулькова А.М. перебувала у щорічній відпустці тривалістю 18 календарних днів з 14.09.2023 по 01.10.2023.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне поновити процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву.

Суд долучив поданий відзив до матеріалів справи.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України 27.10.2023 судом прийнято рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

З 29 грудня 2015 року до 30 квітня 2018 року Кравченко Людмила Петрівна (надалі - Позивач) працювала бухгалтером в ТОВ «НИВА 2014» (надалі - Відповідач).

Засновниками та власниками Товариства з обмеженою відповідальністю «НИВА 2014» були ОСОБА_3 , який одночасно обіймав посаду директора товариства, та ОСОБА_4

01 листопада 2016 року ОСОБА_3 вийшов із складу засновників та був звільнений, ОСОБА_4 залишився єдиним засновником і власником ТОВ «НИВА 2014» на період звільнення Кравченко Л.П.

02 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" (далі - ПАТ "ВБР") було укладено кредитний договір №IKAPUG.81951.009 про надання ОСОБА_4 на строк до 01.04.2018 кредиту в сумі 515 400,00 грн на придбання автомобіля марки AUDI A8, 2011 року випуску.

10.01.201 ОСОБА_4 на отримані кредитні кошти в сумі 515 400,00 грн був придбаний легковий автомобіль марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER, 2010 року випуску.

Додатковою угодою №1 від 13.01.2014 до кредитного договору №IKAPUG.81951.009 від 02.04.2013 ПАТ "ВБР" та ОСОБА_4 внесли зміни до пунктів 1.7 та 2.2 кредитного договору та вказали, що кредит у вказаній сумі видано ОСОБА_4 на придбання автомобіля марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER, 2010 року випуску, а також зазначили, що для забезпечення своєчасного повернення кредиту ОСОБА_4 передає в заставу ПАТ "ВБР" придбаний ним автомобіль марки LAND ROVER.

На виконання вказаної додаткової угоди 13 січня 2014 року ПАТ «ВБР» та ОСОБА_4 уклали договір застави рухомого майна № ZXA019500.81951.012 згідно якого, в цілях забезпечення виконання ним вказаного кредитного договору, ОСОБА_4 передав ПАТ «ВБР» у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки LAND ROVER.

Зазначений вище договір застави від 13.01.2014 посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального міського округу Герилів М.Р. та зареєстровано в реєстрі за номером 62.

В зв`язку з порушенням ОСОБА_4 графіку погашення кредиту в 2017 році ПАТ «ВБР» виставило право вимоги до ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором №IKAPUG.81951.009 та укладеним з ціллю забезпечення його виконання вказаним договором застави рухомого майна від 13 січня 2014 року на прилюдні торги за лотом № Q 7. Основним претендентом на придбання вказаного права вимоги було Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбо фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Арбо фінанс»), яке, в свою чергу, мало намір на подальшу реалізацію придбаного права вимоги шляхом звернення стягнення на вказаний автомобіль та його продаж відповідно до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Позивач зазначив, що дізнавшись про вказаний намір ТОВ «ФК «Арбо фінанс» реалізувати автомобіль, ОСОБА_4 просив ОСОБА_3 укласти з ТОВ «ФК «Арбо фінанс» договір про відступлення йому ( ОСОБА_3 ) на платній основі в повному обсязі права вимоги за вказаним кредитним договором та укладеним з ціллю забезпечення його виконання договором застави рухомого майна.

Так, 02 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Арбо фінанс» на прилюдних торгах за лотом № Q 7 було укладено договір №09/09-1 про відступлення права вимоги за кредитним договором, згідно пункту 1 якого сторони зобов`язались в строк до 18.12.2017 включно укласти договір про відступлення права вимоги, яке було придбано ТОВ «ФК «Арбо фінанс» на прилюдних торгах за лотом № Q 7 за кредитним договором №IKAPUG.81951.009 від 02.04.2013 укладеним між ПАТ "ВБР" та ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 та 2.2.4 вказаного попереднього договору ТОВ «ФК «Арбо фінанс» погодилось передати, а ОСОБА_3 погодився прийняти та оплатити вказане в пункті 1 цього договору право вимоги за загальною ціною 109 145,33 грн, в тому числі перший гарантійний внесок в сумі 1000,00 грн. ОСОБА_3 зобов`язався оплатити до 04 жовтня 2017 року включно; другий гарантійний внесок в сумі 9 503,45 грн зобов`язався оплатити до 19 жовтня 2017 року включно і остаточну вартість вказаного права вимоги в сумі 98 641,88 грн ОСОБА_3 зобов`язався оплатити на банківський рахунок ТОВ «ФК «Арбо фінанс» до 13 грудня 2017 року включно з призначенням платежу "Остаточна оплата згідно попереднього договору №09/09-1 від 02.10.2017 року. Без ПДВ".

Позивач зазначила, що Відповідно до вказаного попереднього договору ОСОБА_4 своєчасно сплатив від імені ОСОБА_3 на рахунок ТОВ «ФК «Арбо фінанс» два гарантійні внески в сумах відповідно 1000,00 грн та 9 503,45 грн, а безпосередньо перед настанням терміну остаточної оплати (13 грудня 2017 року) ні в ОСОБА_4 , ні на рахунку ТОВ «НИВА 2014» не виявилось необхідної для оплати грошової суми (98 641,88 грн) у зв`язку з чим ОСОБА_4 дав вказівку Кравченко Л.П. отримати від ТОВ "Контрол Поінт" в якості поворотної фінансової допомоги 100 000,00 грн та відразу перерахувати з вказаної суми 98 641,88 грн на рахунок ТОВ «ФК «Арбо фінанс» в якості остаточної оплати згідно договору №09/09-1 від 02.10.2017.

Кравченко Л.П. вважає, що між нею та ОСОБА_4 було укладено усний договір позики згідно якого було надано ОСОБА_5 зворотну фінансову допомогу строком на 10 днів.

12.12.2017 між ФОП Кравченко Л.П. та ТОВ "Поінт Контрол" було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №12/12-17.

На виконання вказаного вище договору, ФОП Кравченко Л.П. 12.12.2017 отримала від ТОВ "Поінт Контрол" на свій банківський рахунок в АТ "УКРСИББАНК" 100 000,00 грн з призначенням платежу "Зворотна фінансова допомога згідно договору №12/12-17 від 12.12.2017. Без ПДВ".

На підтвердження вказаних обставин Позивачем додано до позовної заяви наступні документи:

- завірену начальником відділення №776 АТ «УКРСИББАНК» (м. Васильків) Чернецькою О.В. виписку про рух грошей на рахунку ТОВ «Контрол Поінт» в грудні 2017 року, згідно якої 12 грудня 2017 року вказане товариство перерахувало на рахунок ФОП Кравченко Л.П. в АТ «УКРСИББАНК» 100 000,00 грн в якості зворотної фінансової позики;

- завірену начальником відділення №776 АТ «УКРСИББАНК» (м. Васильків) Чернецькою О.В. копію платіжного доручення ТОВ "Контрол Поінт" № 355 від 12 грудня 2017 року про перерахування на рахунок ФОП Кравченко Л.П. в АТ «УКРСИББАНК» зворотної фінансової позики в сумі 100 000,00 грн;

- довідку АТ «УКРСИББАНК» від 12 травня 2023 року за № 59-1-14/33-159, згідно якої 12 грудня 2017 року на рахунок ФОП Кравченко Л.П. в АТ «УКРСИББАНК» надійшло 100 000,00 грн;

- довідку АТ «УКРСИББАНК» від 12 травня 2023 року за № 59-1-14/33-158, згідно якої рахунок ФОП Кравченко Л.П. закрито 31 травня 2021 року.

Позивач запевнила, що 12.12.2017, з рахунку ФОП Кравченко Л.П. в АТ «УКРСИББАНК» було перераховано на рахунок ТОВ «ФК «Арбо фінанс» 98 641,88 грн з призначенням платежу "Остаточна оплата згідно попереднього договору №09/09-1 від 02.10.2017. Без ПДВ. Платник ОСОБА_3".

На підтвердження вказаної дії, Позивачем додано до позовної заяви:

- завірену начальником відділення №776 АТ «УКРСИББАНК» (м. Васильків) Чернецькою О.В. копію платіжного доручення банку № 1 від 12 грудня 2017 року про перерахування з мого рахунку ФОП Кравченко Л.П. в АТ «УКРСИББАНК» на рахунок ТОВ «ФК «Арбо фінанс» 98 641,88 грн;

- довідку АТ «УКРСИББАНК» від 12 травня 2023 року № 59-1-14/33-159, згідно якої 12 грудня 2017 року з рахунку ФОП Кравченко Л.П. в АТ «УКРСИББАНК» було здійснено платіж в сумі 98 641,88 грн;

- копію технічного паспорта на автомобіль марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER, 2010 року випуску з реєстраційним номером НОМЕР_1 , згідно якого власником вказаного автомобіля був і залишається ОСОБА_4 , що, на думку позивача, було б неможливо в разі невиконання ОСОБА_3 умов попереднього договору № 09/09-1 від 02.10.2017 року щодо порядку та строків викупу права вимоги за вказаним кредитним договором.

19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за номером 3979 договір про відступлення ПАТ «ВБР» на користь ТОВ «ФК «Арбо фінанс» права вимоги за укладеними ПАТ «ВБР» з ОСОБА_4 договором про надання кредиту від 02 квітня 2013 року та договором про заставу рухомого майна від 13 січня 2014 року.

Таким чином, згідно вказаного договору з 19 грудня 2017 року ТОВ «ФК «Арбо фінанс» стало новим заставодержателем вказаного автомобіля марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER, 2010 року випуску.

19 грудня 2017 року, ОСОБА_3 уклав з ТОВ «ФК «Арбо фінанс» договір № 47 про відступлення йому ( ОСОБА_3 ) на платній основі в повному обсязі як права вимоги за вказаним кредитним договором від 02 квітня 2013 року, так і права вимоги за договором застави рухомого майна, укладеним ОСОБА_4 для забезпечення виконання вказаного кредитного договору 13 січня 2014 року договору.

Згідно пункту 4.1 вказаного договору № 47 ОСОБА_3 за 109 145,33 гр. фактично викупив у ТОВ «ФК«Арбо фінанс» вказаний автомобіль. Відповідно до пункту 4.2 договору ОСОБА_3 повністю сплатив кошти у вказаній сумі.

19 грудня 2017 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за номером 3980 договір про відступлення права вимоги за укладеним 13 січня 2014 року ПАТ «ВБР» з ОСОБА_4 договором застави рухомого майна № 2ХА019500.81951.012, згідно якого ТОВ «ФК «Арбо фінанс» передало ОСОБА_3 всі права заставодержателя за вказаним договором застави рухомого майна.

19 грудня 2017 року, приватний нотаріус Скульська Т.А. у встановленому законом порядку шляхом заміни обтяжувача внесла зміни до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, зареєструвавши ОСОБА_3 як нового та єдиного обтяжувала вказаного автомобіля та виключивши з числа обтяжувачів вказаного автомобіля первісного обтяжувана ТОВ «ФК «Арбо фінанс» (копія витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 54380870 додається).

Таким чином, з 19 грудня 2017 року ОСОБА_3 став новим заставодержателем вказаного автомобіля, а юридичним власником автомобіля (згідно технічного паспорту) залишився ОСОБА_4

20.12.2017 між ФОП Кравченко Л.П. та ТОВ "Нива 2014" було укладено договір №2012/2017 про надання ФОП Кравченко Л.П. зворотної фінансової позики в сумі 100 000,00 грн.

На виконання вказаного договору 21.12.2017 на рахунок Позивача в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від ТОВ "Нива 2014" надійшло 100 000,00 грн в якості зворотної фінансової допомоги, які в той же день було перераховано на рахунок ТОВ "Контрол Поінт" в якості повернення зворотної фінансової допомоги згідно договору №12/12-2017 від 12.12.2017.

Так, в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" в Господарському суді Дніпропетровської області відкрито провадження у справі №904/6044/20(904/4624/22) за заявою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" арбітражного керуючого Огулькової Анни Миколаївни до Фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Петрівни про стягнення заборгованості у розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог у справі №904/6044/20(904/4624/22), ліквідатором зазначено, що ТОВ "Нива 2014" на підставі Договору №2012/2017 сплатило з власного банківського рахунку на користь Фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Петрівни грошові кошти в сумі 100 000,00 грн, однак кошти повернуті не були.

У дійсній позовній заяві Позивач зазначив, що оскаржуваний договір №2012/2017, за яким у справі №904/6044/20(904/4624/22) ліквідатор просить суд стягнути з ФОП Кравченко Л.П. 100 000,00 грн, є удаваним та завідомо фіктивним, оскільки обома сторонами він був укладений без наміру реального створення та настання обумовлених ним правових наслідків.

Позивач вважає, що оскаржуваний договір було укладено з метою приховання ТОВ "Нива 2014" укладеного з ФОП Кравченко Л.П. усного договору про надання останньою на 10 календарних днів позики в сумі 100 000,00 грн.

В матеріалах справи міститься відзив Відповідача, в якому ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" не погоджується з позовними вимогами Фізичної особи-підприємця Кравченко Л.П., вважає їх не обґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з таких підстав та встановлених обставин.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених економ до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом входів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Так, позивач стверджує, що перед настанням терміну остаточної оплати (до 13 грудня 2017 року) грошових коштів в сумі 98 641,88 грн на рахунок ТОВ "ФК "Арбо фінанс", зокрема, на рахунку ТОВ "Нива 2014" не виявилося необхідної для оплати грошової суми.

В той же час Позивачем не надано доказів відсутності, станом на дату оплати (13 грудня 2017 року), на рахунку ТОВ "Нива 2014" грошових коштів.

Крім того, разом з відзивом на позовну заяву відповідачем надано виписку по рахунку ТОВ "Нива2014" відкритого в АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" за період з 12.03.2014 по 09.02.2022, з якого вбачається, що 13.12.2017 ТОВ "Нива 2014" отримала від ТОВ "Сонячний" 250 000,00 грн зворотної фінансової допомоги згідно договору б/н від 27.11.2017.

Відтак твердження позивача, щодо відсутності коштів на рахунку ТОВ "Нива 2014" спростовується вище викладеним.

Щодо твердження позивача про укладення між Кравченко Л.П та ОСОБА_4 усного договору позики, суд вважає таке твердження безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян визначений в сумі 17,00 грн.

Як вбачається з позовної заяви, сума, яку Кравченко Л.П. надала ОСОБА_4 за усним договором позики, а саме 100 000,00 грн перевищує допустимий законом розмір позики для укладення її усній формі. Отже договір мав бути укладений в письмовій формі.

Проте, доказів укладення договору позики в письмовій формі Позивачка не надала. Та й доказів на підтвердження укладення договору позики в усній формі Позивачкою також не надано.

Згідно із положеннями частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів, зокрема: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Так, судом встановлено, що: 1) оскаржуваний договір позики №2012/2017 від 20.12.2017 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" та Фізичною особою-підприємцем Кравченко Людмилою Петрівною; 2) вказаним договором визначена сума позики, а саме 100 000,00 грн; 3) визначений порядок надання/повернення позики; 4) строк повернення позики до 20.03.2018.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Твердження позивачки, що оскаржуваний договір позики було укладено без наміру реального створення та настання обумовлених ним правових наслідків, а виключно з ціллю приховання виконання ТОВ "Нива 2014" укладеного з Кравченко Л.П. 12.12.2017 усного договору про надання ОСОБА_4 позики в сумі 100 000,00 на 10 календарних днів є безпідставним, оскільки Кравченко Л.П. жодним чином не обґрунтовує з якою метою був встановлений строк повернення позики, а саме до 20.03.2018.

Таким чином, суд вважає, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Якщо звернути увагу на ті обставини, на які посилається позивачка у позовній заяві, то слід зазначити, що за таких обставин Позивачка та ТОВ "Нива 2014" не були позбавлені права укласти договір безповоротної фінансової допомоги.

Отже, твердження Кравченко Л.П. про удаваність спірного договору позики ґрунтується на припущеннях.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд також зазначає, що у п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом встановлено, що обставини за яких можна прийти до висновку, що спірний договір поворотної фінансової допомоги №2012/2017 від 20.12.2017 укладений між ФОП Кравченко Л.П та ТОВ "Нива 2014" з метою приховати інший правочин, не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Суд наголошує, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Із аналізу вказаних норм можна стверджувати, що у разі, коли в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеним у позові незаконним діянням відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Петрівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива 2014" арбітражного керуючого Огулькової Анни Миколаївни (, АДРЕСА_2 ) - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядки та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.10.2023.

Суддя А.Є. Соловйова