РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2023Справа № 927/432/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Ятковської К.К., розглянувши справу за позовом Заступника Генерального прокурора

в інтересах держави в особі:

1) Кабінету Міністрів України

2) Державної служби геології та надр України

до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл»

та до Приватного підприємства «Гральні системи України»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Кабінету Міністрів України - Фонду державного майна України,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння

та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Гральні системи України»

до Кабінету Міністрів України

та до Державної служби геології та надр України

про визнання права власності,

Представники учасників справи:

Прокурор - Сельська О.З.;

від відповідача 1 (за первісним позовом) - Єленіна С.М., Герасько О.А.;

від відповідача 3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) - Малай А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2019 року Заступник Генерального прокурора (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної служби геології та надр України до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - ПрАТ «НАК «Надра України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» (далі - ТОВ «Мульті-Мобіл»), Приватного підприємства «Гральні системи України» (далі - ПП «Гральні системи України»), третя особа Фонд державного майна України, у якому просить:

- визнати недійсним договір від 26.11.2007 купівлі-продажу нерухомого майна, яким є 1/14 частина об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частина нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, укладений між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл»;

- витребувати у ПП «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України зазначене нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.11.2007, укладений між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл», суперечить вимогам статей 8, 9, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», статуту НАК «Надра України», статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, статтям 75, 139, 141, 145 Господарського кодексу України (далі - ГК), оскільки майно за цим договором продано за ціною, нижчою від ринкової вартості такого майна, а в подальшому було відчужене Відкритому акціонерному товариству «Банк «Біг Енергія» (далі - ВАТ «Банк «Біг Енергія») за ціною, що удвічі більше суми, яку отримала НАК «Надра України» за оспорюваним договором; зазначене майно відповідно до статуту НАК «Надра України» у редакції, чинній на час утворення цієї компанії, є державною власністю, передане НАК «Надра України» у користування та/або управління та відчуженню не підлягає. Такі обставини є підставою для визнання зазначеного договору недійсним відповідно до статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 207 ГК.

Оскільки спірне нерухоме майно відчужено без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, право власності у визначеному законом порядку до наступних набувачів не перейшло, а, отже, спірне нерухоме майно в порядку статей 387, 388 ЦК підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача - ПП «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України.

ПП «Гральні системи України», заперечуючи проти позову, заявило вимогу про застосування до позовних вимог позовної давності.

ПП «Гральні системи України» звернулося до суду з зустрічним позовом до Кабінету Міністрів України, Державної служби геології та надр України про визнання права власності на 1/14 частину об`єкта нерухомості загальною площею 499,9 кв. м, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що підприємство набуло право власності на спірне майно на законних підставах, є добросовісним набувачем майна, отже, за обставин правомірності набуття такого права, з огляду на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) позивач не може бути позбавлений права власності на це майно.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.08.2019 зустрічний позов ПП «Гральні системи України» прийнято до спільного розгляду з позовом прокурора та об`єднано в одне провадження з первісним позовом; справу № 927/432/19 направлено за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 позов прокурора залишено без розгляду на підставі частини 2 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 скасовано, а матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023, позов прокурора задоволено; у задоволенні зустрічного позову ПП «Гральні системи України» відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07.06.2023 року у справі № 927/432/19 касаційну скаргу Приватного підприємства «Гральні системи України» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 927/432/19 скасовано. Справу № 927/432/19 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2023 справу №927/432/19 передано на розгляд судді Демидову В.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2023 прийнято до розгляду справу №927/432/19, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 01.08.2023, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та запропоновано надати пояснення з урахуванням Постанови Верховного Суду від 07.06.2023 року.

24.07.2023 року через канцелярію суду від відповідача-3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) надійшла заява, відповідно до якої останній просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

26.07.2023 через канцелярію суду від відповідача-3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні позову та зазначив орієнтовний розмір судових витрат, які просить стягнути з позивача. Зазначав, що спірне майно, яке було передане власником до статутного фонду як внесок засновника, є майном НАК «Надра України», яке закріплене за ним на праві господарського відання в силу ч. 2 ст. 74 ГК. Договір купівлі-продажу від 26.11.2007 між НАК «Надра України» та ТОВ «Мульті-Мобіл» укладено з дотриманням процедур прийняття управлінських рішень, передбачених статутом НАК «Надра України». В подальшому це майно перепродавалось та у 2010 році було набуто ПП «Гральні системи» за результатом аукціонного торгу, ініційованого в ході розпорядження майном неплатоспроможного банку, а тому останній не був обізнаний про попередній ланцюг продажу, в тому числі про те, що власником зазначеного майна виступала держава і яке згодом було продано ТОВ «Мульті-Мобіл», у зв`язку із чим є добросовісним набувачем майна. Вважає, що під час нового розгляду справи по суті суд зобов`язаний дослідити критерії для відповідності втручання держави у право ПП «Гральні системи України» на мирне володіння спірним майном.

01.08.2023 у судовому засіданні прокурором було подано клопотання про долучення доказів, а саме - остання сторінка відповіді на відзив із підписом заявника.

01.08.2023 судом відкладено підготовче засідання на 29.08.2023.

08.08.2023 через канцелярію суду від прокуратури надійшли заперечення на заяву відповідача-3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) про відмову у задоволенні позову прокурора у зв`язку з пропуском строків позовної давності, у якому зазначено, що про порушення інтересів держави шляхом незаконного відчуження державного майна Генеральній прокуратурі України стало відомо в листопаді 2017 року під час розслідування кримінального провадження №004200 за фактом незаконної приватизації державного майна за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 233 КК України. Про порушення інтересів держави Кабінету Міністрів України і Державній службі геології та надр України, яких прокурором визначено позивачами у справі, стало відомо у жовтні 2018 року, що підтверджується запитами Генеральної прокуратури України від 23.10.2018 до вказаних органів у межах кримінального провадження. Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України не є безпосередніми учасниками спірних правовідносин, не були сторонами оспорюваного договору, тому не володіли інформацією про його укладення у 2007 році та умови його виконання.

08.08.2023 через канцелярію суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив.

15.08.2023 через канцелярію суду від відповідача-3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначав, що укладення договорів купівлі-продажу спірного майна суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює питання щодо правового режиму державного майна та його відчуження, зокрема, Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про господарські товариства», Цивільному та Господарському кодексам і положенням Статуту. Також зазначав, що у правовідносинах щодо продажу державного майна відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна, а тому позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, установленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

18.08.2023 через канцелярію суду від відповідача-3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) надійшла заява щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу додатково до розрахунку судових витрат наведених у відзиві на позовну заяву, відповідно до якої останній подає документи про збільшення витрат на професійну правничу допомогу.

У судовому засіданні 29.08.2023 був присутній представник від прокуратури, представник відповідача 1 та представник відповідача 3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом), інші сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судом було поставлено на обговорення питання, щодо можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 закрито підготовче провадження у справі №927/432/19 та справу призначено до розгляду по суті на 14.09.2023.

29.08.2023 представник Кабінету Міністрів України подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

30.08.2023 представник Кабінету Міністрів України подав до суду заперечення на заяву щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 відкладено судове засідання на 26.09.23 о 12:00 год.

26.09.2023 від представника Кабінету Міністрів України клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 відкладено судове засідання на 10.10.2023 о 11:30 год.

У судовому засіданні 10.10.2023 був присутній представник від прокуратури, представник відповідача 1 та представник відповідача 3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом), інші сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

В судовому засіданні 10.10.2023 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Указом Президента України від 14.06.2000 № 802/2000 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвідки надр» ухвалено рішення про створення НАК «Надра України» (далі - Компанія), у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України зобов`язано:

1) здійснити в установленому порядку заходи щодо створення Компанії, зокрема: затвердити статут Компанії; забезпечити формування статутного фонду Компанії. З цією метою, зокрема, визначити: відкриті акціонерні товариства, пакети акцій яких закріплено в установленому порядку в державній власності і які передаються до статутного фонду Компанії; державні та казенні підприємства, які підлягають перетворенню в державні акціонерні товариства, з наступною передачею акцій до статутного фонду Компанії; затвердити перелік державного майна, яке передається в користування Компанії для забезпечення її діяльності;

2) вирішити в установленому порядку питання щодо закріплення у державній власності 100 відсотків акцій Компанії, а також недопущення відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передачі в управління будь-яким особам.

На виконання зазначеного Указу Президента України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2000 № 1273 «Питання Національної акціонерної компанії «Надра України» зобов`язано Фонд державного майна передати у місячний термін до статутного фонду Компанії 100 відсотків акцій Державної акціонерної холдингової компанії «Укргеолреммаш» (пункт 1); затверджено переліки: підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства після виключення їх в установленому порядку з переліку підприємств, які не підлягають приватизації, з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду Компанії, згідно з додатком 1; державних підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду Компанії, згідно з додатком 2 (пункт 2); передано до статутного фонду Компанії майно підприємств згідно з додатком 3, з наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії (пункт 4); установлено, що 100 відсотків акцій Компанії закріплюються у державній власності. Відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передача в заставу або управління будь-яким особам не допускається (пункт 5).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 № 1460 затверджено статут Компанії, яка у подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 640 «Питання публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» змінила тип публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» з публічного на приватне та була перейменована у Приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України».

У статуті Компанії (у редакції, чинній станом на листопад 2007 року), було визначено, зокрема, що НАК «Надра України» заснована відповідно до Указу Президента України від 14.06.2000 № 802/2000. Компанія є відкритим акціонерним товариством (пункт 1); є юридичною особою відповідно до законодавства (пункт 10); акціонерами Компанії є: держава в особі Мінприроди - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Компанії, та в особі Фонду державного майна - після передачі йому акцій Компанії, визначених для продажу згідно з прийнятим в установленому порядку рішенням про їх продаж; юридичні особи різних форм власності та фізичні особи, що набули право власності на акції Компанії у процесі приватизації та на вторинному ринку цінних паперів (пункт 19).

Щодо майна Компанії у статуті зазначено, що майно Компанії складається з основних фондів, обігових коштів, акцій (часток, паїв) у статутних фондах підприємств, а також фінансових та інших активів, відображених у бухгалтерському балансі Компанії. Майно Компанії формується, зокрема, за рахунок майна, майнових та немайнових прав, переданих засновником у власність; майна, переданого засновником у користування (пункт 23); Компанія є власником, зокрема, майна, переданого засновником до статутного фонду Компанії як плату за її акції, у тому числі коштів, контрольних та інших пакетів акцій, цілісних майнових комплексів підприємств (пункт 24); Компанія володіє, користується та розпоряджається належним їй майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що відповідають визначеним цим Статутом меті та основним завданням Компанії і не суперечать законодавству (пункт 25); майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, не підлягає відчуженню. Користування та/або управління майном Компанії здійснюється відповідно до законодавства. Державні пакети акцій відкритих акціонерних товариств, які передані до статутного фонду Компанії, не підлягають відчуженню та не можуть бути предметом застави без прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України (пункт 26); Компанія стосовно державного майна, яке передане їй засновником до статутного фонду і включене до переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо (пункт 27).

За інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент виникнення спірних правовідносин єдиним засновником (учасником) Компанії був Кабінет Міністрів України.

Спільним наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 08.05.2001 № 176 та Компанії від 15.05.2001 № 21 до складу Компанії вирішено передати Державне геологічне підприємство (далі - ДГП) «Чернігівнафтогазгеологія» разом із цілісним майновим комплексом з об`єктами житлосоцпобуту. У пункті 4 цього наказу зазначено, що слід вважати ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» з дня затвердження актів передавання-приймання підприємства до складу Компанії та його майна до статутного фонду цієї Компанії виключеним зі сфери управління Мінекоресурсів України та включеним до складу Компанії.

Згідно з актом № 1 передавання-приймання ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» до складу Компанії Міністерство екології та природних ресурсів України передало, а Компанія прийняла до свого складу ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» як цілісний майновий комплекс разом з основними фондами, в тому числі з об`єктами житлосоцкультпобуту, переліченими у висновку експерта про вартість оцінюваних необоротних активів підприємства, іншими необоротними активами, оборотними активами, в тому числі об`єктами незавершеного виробництва, грошовими коштами, витратами майбутніх періодів тощо відповідно до статей передавального балансу підприємства, який складено з урахуванням організованої Фондом державного майна України переоцінки необоротних активів підприємства, з валютою балансу 164 576,5 тис. грн відповідно до затвердженого передавального балансу підприємства.

Відповідно до цього передавального балансу до основних засобів, що передаються до статутного фонду Компанії, включено камерально-лабораторний корпус (інв. № 10001), гараж (інв. № 10003) та будинок лабораторії (інв. № 10002), що знаходяться на вулиці Шевченка, 15 у місті Чернігові.

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 № 311 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомості, відновлення загублених правовстановлювальних документів, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» вирішено доручити Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтва про право власності на підставі проведеної технічної інвентаризації, зокрема, Компанії на лабораторні корпуси та гараж по вулиці Шевченка, 15 (у місті Чернігові).

25.12.2006 виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав Компанії свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, за яким Компанія є власником такого нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-3, АП», 1 452,3 кв. м; нежитлова будівля літ. «А2-1 А1-5, А1», 4 078,2 кв. м; гараж-сарай, Б1 б-1, 188,6 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15; форма власності - державна.

Рішенням правління НАК «Надра України», оформленим протоколом від 23.11.2007 № 33, погоджено проект договору купівлі-продажу нежилих приміщень між НАК «Надра України» та ТОВ «Мульті-Мобіл».

26.11.2007 між НАК «Надра України» (продавець) і ТОВ «Мульті-Мобіл» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав нерухоме майно - 1/14 частину об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м (пункт 1).

За умовами цього договору об`єкт продажу належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 25.12.2006 на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 № 311 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.12.2006, зареєстрованого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 528 в книзі № 14, про що виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно 11.01.2007, номер витягу 13185269, реєстраційний № 17302663 (пункт 2); експертна (ринкова) вартість приміщення першого і підвального поверхів площею 695,8 кв. м у 3-поверховій вбудовано-прибудованій цегляній будівлі, визначена згідно із висновком про вартість майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності Універсальна біржа «Примус» станом на 10.09.2007, становить 1 301 089,71 грн без урахування 20 % ПДВ. Балансова вартість нежитлової будівлі, позначеної на плані під літ. «А-3, А-П», становить 394 430,11 грн (пункт 4); продаж вчинено за узгодженою сторонами вартістю 1 561 307,65 грн, у тому числі ПДВ 260 217,94 грн (пункт 5).

Також в умовах договору зазначено, що представник продавця стверджує, що на момент укладення цього договору треті особи не мають прав на об`єкт продажу (пункт 7); представник продавця свідчить, що продавець має повну цивільну правоздатність і всі необхідні права та повноваження юридичної особи для укладення цього договору і виконання зобов`язань, які випливають з договору, а також гарантує, що об`єкт продажу набутий у власність (придбаний) ним на законних підставах і він є належним власником об`єкта продажу, який ніяким чином не обмежений у розпорядженні цим майном; право власності продавця оформлено належним чином шляхом складання та видачі всіх без винятку передбачених чинним законодавством України документів, що підтверджують право власності на об`єкт продажу і право розпорядження таким об`єктом продажу; відчуження об`єкту продажу здійснюється в чіткій відповідності з вимогами норм чинного законодавства України (пункт 8); представник продавця має всі належним чином оформлені повноваження, дозволи тощо для укладення і підписання цього договору; реалізація цих повноважень не потребує наступного схвалення іншим органом продавця та будь-якими іншими органами чи особами (пункт 8.3); укладення цього договору не призведе до порушення майнових та будь-яких інших прав третіх осіб (пункт 8.8).

У пункті 25 зазначеного договору визначено, що покупець набуває права власності на придбаний за цим договором об`єкт продажу з моменту державної реєстрації цього договору.

Договір підписаний представниками його сторін, скріплений печатками наведених суб`єктів господарювання, а також 26.11.2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В. та зареєстрований у реєстрі за № 361.

04.12.2007 між ТОВ «Мульті-Мобіл» (продавець) та ВАТ «Банк «Біг Енергія» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 04.12.2007 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1383, за яким 1/14 частину об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, загальною площею 499,9 кв. м а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м передано у власність ВАТ «Банк «Біг Енергія»; продажна вартість об`єкта нерухомості становить 3 800 000,00 грн, у тому числі ПДВ 633 333,33 грн.

Згодом на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що продані на аукціоні, укладеного 16.12.2010 між ВАТ «Банк «Біг Енергія» (продавець) та ПП «Гральні системи України» (покупець), останній набув у власність зазначений об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, загальною площею 499,9 кв. м. Цей договір посвідчено 16.12.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1407.

У справі, що розглядається, предметом позову прокурора, заявленого в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України до ПрАТ «НАК «Надра України», ТОВ «Мульті-Мобіл», ПП «Гральні системи України», є вимога про визнання недійсним договору від 26.11.2007 купівлі-продажу нерухомого майна, яким є 1/14 частина об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частина нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, укладеного між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл», та витребування в останнього набувача цього майна - ПП «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України зазначеного нерухомого майна, обґрунтована обставинами невідповідності оспорюваного договору купівлі-продажу вимогам закону та відчуження спірного майна без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, що дає підстави для витребування цього майна у державну власність від останнього набувача в порядку статей 387, 388 ЦК.

Предметом зустрічного позову ПП «Гральні системи України», заявленого до Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України, є вимога про визнання права власності на 1/14 частину об`єкта нерухомості загальною площею 499,9 кв. м, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, обґрунтована тим, що підприємство є добросовісним набувачем, яке набуло право власності на спірне майно на законних підставах, отже, за обставин правомірності набуття такого права, з огляду на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач не може бути позбавлений права власності на це майно.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Разом із тим участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

Для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.11.2017 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004200 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 233 Кримінального кодексу України, про що внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

23.10.2018 Генеральна прокуратура України звернулась до Кабінету Міністрів України та до т.в.о. голови Державної служби геології та надр України з листами, в яких просила надати інформацію, підтверджену копіями відповідних документів, щодо прав держави на майно НАК «Надра України», переданого до статутного фонду Компанії під час її утворення, планів розміщення акцій Компанії, затверджених засновником - Кабінетом Міністрів України, рішень засновника про оплату акцій НАК «Надра України». Також, прокуратура просила надати копії актів з оцінки вартості майна цілісних майнових комплексів, в тому числі ДГП «Чернігівнафтогазгеологія».

Секретаріат Кабінету Міністрів України у відповідь на лист Генеральної прокуратури повідомив про відсутність у Секретаріаті Кабінету Міністрів зазначеної інформації.

Державна служба геології та надр України відповіла на лист Генеральної прокуратури України та надала запитувану інформацію. При цьому ані Кабінет Міністрів України, ані Державна служба геології та надр України не вжили жодних заходів щодо перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення Прокурора про відсутність такого порушення.

З огляду на вказане, виходячи зі змісту статті 2 та статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», пункту 4 Положення про Державну службу геології та надр України та в силу вимог статей 55, 220 Кримінального процесуального кодексу України позивачі мали можливість та час для проведення відповідних перевірок, вжиття відповідних заходів та звернення з клопотанням про залучення їх у якості потерпілих у кримінальному провадженні № 0004200 від 17.11.2017 року, а також для звернення з відповідним позовом до суду.

23.05.2019 Генеральна прокуратура України повідомила позивачів про те, що Прокурором до суду подається позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Держгеонадр України до Компанії, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл», Приватного підприємства «Гральні системи України» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому, судом враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.01.2021 в справі № 927/468/20, відповідно до якого проміжок часу, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав до органу, уповноваженого на виконання функцій держави, та поданням позову у справі, не завжди є вирішальним у питанні дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

За викладених обставин суд дійшов висновку про те, що наявні матеріали справи свідчать про те, що у даному випадку протягом тривалого часу має місце бездіяльність компетентного орган, оскільки повноважний орган був повідомлений прокурором та знав про порушення інтересів держави, але достатніх ефективних заходів для захисту та відновлення порушеного права не вчинив, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, звернення прокурора до суду з даним позовом з метою захисту інтересів держави визнається судом обґрунтованим.

Як зазначалося вище, Указом Президента України від 14.06.2000 № 802/2000 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвідки надр» було ухвалено рішення про створення Компанії та зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, затвердити статут Компанії; забезпечити формування статутного фонду Компанії, а також вирішити в установленому порядку питання щодо закріплення у державній власності 100 відсотків акцій Компанії та недопущення відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передачі в управління будь-яким особам.

На виконання зазначеного Указу Президента України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2000 № 1273 «Питання Національної акціонерної компанії «Надра України» до статутного фонду Компанії передане майно підприємств згідно з додатком 3, з наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії, а також установлено, що 100 відсотків акцій Компанії закріплюються у державній власності. Відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передача в заставу або управління будь-яким особам, не допускається.

Спільним наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 08.05.2001 року № 176 та Компанії від 15.05.2001 № 21 до складу Компанії вирішено передати Державне геологічне підприємство «Чернігівнафтогазгеологія» разом із цілісним майновим комплексом з об`єктами житлосоцпобуту. У пункті 4 цього наказу зазначено: «вважати ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» з дня затвердження актів передавання-приймання підприємства до складу Компанії та його майна до статутного фонду цієї Компанії виключеним зі сфери управління Мінекоресурсів України та включеним до складу Компанії».

Згідно з актом передавання-приймання ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» до складу Компанії № 1 Міністерство екології та природних ресурсів України передало, а Компанія прийняла до свого складу Державне геологічне підприємство «Чернігівнафтогазгеологія» як цілісний майновий комплекс разом з основними фондами, в тому числі з об`єктами житлосоцкультпобуту, переліченими у висновку експерта про вартість оцінюваних необоротних активів підприємства, іншими необоротними активами, оборотними активами, в тому числі об`єктами незавершеного виробництва, грошовими коштами, витратами майбутніх періодів тощо відповідно до статей передавального балансу підприємства, який складено з урахуванням організованої ФДМУ переоцінки необоротних активів підприємства, з валютою балансу 164576,5 тис. грн. відповідно до затвердженого передавального балансу підприємства.

Відповідно до цього передавального балансу до основних засобів, що передаються до статутного фонду Компанії, включено камерально-лабораторний корпус (інв. № 10001), гараж (інв. № 10003) та будинок лабораторії (інв. № 10002), що знаходяться на вулиці Шевченка, 15 у місті Чернігові.

Отже, держава як власник спірного нерухомого майна надала Компанії повноваження щодо управління державним майном від її імені, в її інтересах виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Аналогічні висновки про те, що воля власника може виражатися лише в діях, які відповідають вимогам законодавства, викладена у постанові Верховного суду України від 02.11.2016 року в справі № 6-2161цс16, від 23.11.2016 року в справі № 3-1058гс16, у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 року в справі № 718/2257/17 та інших.

Таким чином, все майно та активи були передані Компанії державою на праві користування. Держава як власник майна та активів надала Компанії повноваження щодо управління державним майном від її імені, в її інтересах виключно у спосіб та у межах повноважень, встановлених законом, підзаконними нормативними актами та установчими документами.

Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 № 1460 затверджено статут Компанії (яка у подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 640 «Питання публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» змінила тип публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» з публічного на приватне та була перейменована у Приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України»).

Вказаним статутом (у редакції, чинній станом на листопад 2007 року) визначено, зокрема, таке:

- Національна акціонерна компанія «Надра України» заснована відповідно до Указу Президента України від 14.06.2000 № 802/2000. Компанія є відкритим акціонерним товариством (пункт 1);

- компанія є юридичною особою відповідно до законодавства (пункт 10);

- акціонерами Компанії є: держава в особі Мінприроди - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Компанії, та в особі Фонду державного майна - після передачі йому акцій Компанії, визначених для продажу згідно з прийнятим в установленому порядку рішенням про їх продаж; юридичні особи різних форм власності та фізичні особи, що набули право власності на акції Компанії у процесі приватизації та на вторинному ринку цінних паперів (пункт 19).

Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент виникнення спірних правовідносин єдиним засновником (учасником) Компанії був Кабінет Міністрів України.

Щодо майна Компанії статут містить такі положення:

- майно Компанії складається з основних фондів, обігових коштів, акцій (часток, паїв) у статутних фондах підприємств, а також фінансових та інших активів, відображених у бухгалтерському балансі Компанії. Майно Компанії формується, зокрема, за рахунок майна, майнових та немайнових прав, переданих засновником у власність; майна, переданого засновником у користування (пункт 23);

- Компанія є власником, зокрема, майна, переданого засновником до статутного фонду Компанії як плату за її акції, у тому числі коштів, контрольних та інших пакетів акцій, цілісних майнових комплексів підприємств (пункт 24);

- Компанія володіє, користується та розпоряджається належним їй майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що відповідають визначеним цим Статутом меті та основним завданням Компанії і не суперечать законодавству (пункт 25);

- майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, не підлягає відчуженню. Користування та/або управління майном Компанії здійснюється відповідно до законодавства. Державні пакети акцій відкритих акціонерних товариств, які передані до статутного фонду Компанії, не підлягають відчуженню та не можуть бути предметом застави без прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України (пункт 26);

- Компанія стосовно державного майна, яке передане їй засновником до статутного фонду і включене до переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо (пункт 27).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 року № 311 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомості, відновлення загублених правовстановлювальних документів, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» вирішено доручити Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтва про право власності на підставі проведеної технічної інвентаризації, зокрема, Компанії на лабораторні корпуси та гараж по вулиці Шевченка, 15 (у місті Чернігові).

На підставі вказаного рішення 25.12.2006 виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав Компанії свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, за яким Компанія є власником такого нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-3, АП», 1 452,3 м2; нежитлова будівля літ. «А2-1 А1-5, А1», 4 078,2 м2; гараж-сарай, Б1 б-1, 188,6 м2, яке розташоване за адресою: місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15. Форма власності - державна.

У подальшому, 26.11.2007 між Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень (далі - Договір), за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 придбав нерухоме майно - 1/14 частину об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2.

Водночас спірне нерухоме майно, а саме майно, яке було реалізовано Компанією на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» на підставі оскаржуваного правочину, на момент його продажу перебувало у державній власності, що підтверджується наступним.

Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210 «Про корпоратизацію підприємств» корпоратизація - це перетворення державних підприємств, а також закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного капіталу яких перебуває у державній власності, у відкриті акціонерні товариства. Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних підприємств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їх статутного фонду.

За загальним правилом, встановленим статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) товариство є власником, у тому числі майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Тобто якщо засновником акціонерного товариства є фізичні або юридичні особи приватного права, власником такого майна стає акціонерне товариство.

На відміну від акціонерних товариств, які засновуються на основі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про господарські товариства», а й спеціальним законодавством про приватизацію державного майна.

Акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку. А саме: державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариства, залишається у державній власності і відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації. Разом із тим, частиною 3 статті 145 Господарського кодексу України встановлено, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до вичерпного переліку способів приватизації державного майна належали: продаж об`єктів приватизації на аукціоні, за конкурсом; продаж акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців; продажу на конкурсній основі єдиного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій відкритого акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених ч. 1 ст. 12 цього Закону; викуп майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації.

Отже, за Законом України «Про приватизацію державного майна» передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є способом його приватизації.

Також передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.

Разом з цим згідно з частиною 5 статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.

З огляду на вказану норму Закону України «Про приватизацію державного майна» до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, тобто до завершення процедури приватизації державне майно, яке закріплювалося за державним унітарним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.

У свою чергу корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.

Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

У зв`язку з цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, сто відсотків акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.

З викладеного вбачається, що правовий режим майна Компанії, заснованої на державній власності, міг бути змінений лише шляхом приватизації.

Отже, передане державою до статутного фонду Компанії майно не змінило свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно нього діють обмеження щодо вільного розпорядження, які передбачені для державного майна.

Аналогічну правову позицію щодо правового режиму державного майна, переданого утворюваним державою акціонерним товариствам, неодноразово висловлював Вищий господарський суд України, Верховний Суд, зокрема, у постановах від 30.11.2017 у справі № 21/44, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що укладенням оспорюваного договору між Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» порушено право власності держави в особі Кабінету Міністрів України, який згідно із законодавством здійснює повноваження щодо реалізації прав держави, як власника майна.

Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Частиною 5 статті 75 Господарського кодексу України визначено особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств, згідно з якими відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Згідно з пунктом 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами; рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.

Як вбачається з матеріалів справи, власником спірного майна, переданого до статутного фонду Компанії, є держава в особі Кабінету Міністрів України. Засновником Компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України (пункт 18 статуту Компанії).

Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника у спосіб, передбачений Господарським кодексом України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (частина 2 статті 145 Господарського кодексу України).

Як зазначалося вище, за частиною 3 статті 145 Господарського кодексу України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону.

Разом з тим спірне державне майно в силу положень частини 3 статті 139 Господарського кодексу України та Державного класифікатора України «Класифікація основних фондів», затвердженого наказом Держстандарту України від 19.08.1997 № 507, належить до основних фондів Компанії, які також підлягають відчуженню за особливим порядком.

Зокрема, частиною 6 статті 141 Господарського кодексу України передбачено, що відчуження суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Продаж суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється лише на конкурентних засадах.

З аналізу положень статті 326 Цивільного кодексу України, частини 5 статті 75 Господарського кодексу України, статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, вбачається, що акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються у загальному порядку. При цьому державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності і відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури на конкурентних засадах.

Отже, правовий режим майна НАК «Надра України», заснованого на державній власності, міг бути змінений тільки шляхом приватизації.

З матеріалів справи вбачається, що ані Кабінетом Міністрів України як власником спірного державного майна, переданого до статутного фонду Компанії, ані Фондом державного майна України як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері приватизації, жодних рішень про зміну його правового режиму та приватизацію з 2000 року до моменту укладення спірного Договору не приймалось.

Відтак, рішення правління Компанії від 23.11.2007 про надання згоди на відчуження спірного майна було прийнято всупереч вищенаведеним вимогам чинного законодавства та обмеженням, встановленим пунктом 26 статуту Компанії про заборону відчужувати майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління. Приймаючи вищевказане рішення, правління Компанії діяло з перевищенням повноважень, без рішення власника майна - Кабінету Міністрів України про його продаж, що свідчить про відсутність волі держави на його відчуження.

Отже, продаж спірного майна відбувся за відсутності волі держави на його відчуження та не у спосіб, визначений законом.

Крім того, відповідно до пункту 5 Договору продаж спірного нерухомого майна вчинено за узгодженою сторонами вартістю 1 561 307,65 грн., в тому числі ПДВ 260 217,94 грн.

Разом з тим відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 15.06.2017 № 905/17-24 у кримінальному провадженні № 0003659, складеним Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, який долучено до матеріалів справи, встановлено, що дійсна ринкова вартість проданого за спірним Договором майна станом на 26.11.2007 становила 3 383 803,00 грн.

Вказаний висновок є додатковим підтвердженням порушення інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки фактично Компанією здійснено продаж спірного нерухомого майна на користь відповідача-2 за ціною, яка на 1 822 495,35 грн. (більше ніж удвічі) менша від ринкової вартості майна на момент його реалізації.

Підстави визнання недійними договорів, угод, правочинів законодавцем визначені в приписах статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У порушення положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України правочин - договір купівлі-продажу нежилих приміщень 26.11.2007, від імені продавця було підписано особою, що не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки Компанія не мала права та не була уповноважена відповідним органом держави (державної виконавчої влади) на відчуження своїх основних засобів, активів та статутного майна державної форми власності, що прямо заборонено його статутними документами.

При прийнятті органами Компанії рішень про надання згоди на відчуження спірного майна та погодження проекту відповідного договору обмеження, встановлені статтею 26 статуту Компанії про заборону відчужувати майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, до уваги взято не було, а такі рішення фактично прийняті з перевищенням статутних повноважень і не в інтересах держави та Компанії.

Водночас матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем-1 письмового погодження Фонду державного майна України на відчуження цілісного об`єкта чи іншого статутного майна.

Також суд враховує те, що відповідно до приписів статті 75 Господарського кодексу України майно основних фондів державне підприємство може відчужувати лише: а) за попередньою згодою органу управління і б) лише на конкурентних засадах, однак Кабінет Міністрів України (засновник та орган управління відповідача-1) також не приймав жодних рішень щодо зміни правового статусу майна, основних фондів, статутного капіталу Компанії.

Докази подальшого схвалення спірного правочину власником відчуженого державного нерухомого майна в матеріалах справи також відсутні.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора про порушення вимог закону під час укладення оскаржуваного договору.

Вказані обставини були також встановлені судами при попередньому розгляді цієї справи, з якими погодився й Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі № 927/432/19.

08.08.2023 через канцелярію суду від прокуратури надійшли заперечення на заяву відповідача-3 (за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) про відмову у задоволенні позову прокурора у зв`язку з пропуском строків позовної давності, у якому зазначено, що про порушення інтересів держави шляхом незаконного відчуження державного майна Генеральній прокуратурі України стало відомо в листопаді 2017 року під час розслідування кримінального провадження №004200 за фактом незаконної приватизації державного майна за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 233 КК України. Про порушення інтересів держави Кабінету Міністрів України і Державній службі геології та надр України, яких прокурором визначено позивачами у справі, стало відомо у жовтні 2018 року, що підтверджується запитами Генеральної прокуратури України від 23.10.2018 до вказаних органів у межах кримінального провадження. Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України не є безпосередніми учасниками спірних правовідносин, не були сторонами оспорюваного договору, тому не володіли інформацією про його укладення у 2007 році та умови його виконання.

Вказані доводи позивачами та прокурором не спростовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц)».

Виходячи з того, що вимоги прокурора щодо визнання спірної угоди недійсною є обґрунтованими, суд дослідив обставини щодо пропуску прокурором строку позовної давності і встановив, що прокурором порушений встановлений законом трирічний строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним спірного договору.

З урахуванням викладеного у задоволенні позову у частині вимоги про визнання недійсним договору від 26.11.2007 купівлі-продажу нерухомого майна, яким є 1/14 частина об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частина нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, укладений між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл» слід відмовити з підстав пропуску прокурором позовної давності.

Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у цій справі, Верховний Суд у цій справі виходив з того, що ПП «Гральні системи України», заперечуючи проти позову прокурора, до ухвалення судового рішення заявило про застосування позовної давності, проте суди попередніх інстанцій, обмежившись посиланням на той факт, що Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України не були безпосередніми сторонами оспорюваного договору, тому не володіли та не могли володіти інформацією про його укладення у 2007 році та умови його виконання, а також пославшись на те, що прокурору про такі обставини стало відомо лише у листопаді 2017 року, взагалі не встановили та в рішеннях не зазначили, коли ж саме позивачі Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України довідалися або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, при вирішенні спору судами попередніх інстанцій не надано оцінки аргументам ПП «Гральні системи України» та не взято до уваги, що цей спір необхідно вирішувати з урахуванням положень Конвенції, Першого протоколу до цієї Конвенції та практики ЄСПЛ. При цьому судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувалося питання наявності всіх трьох критеріїв для відповідності втручання держави у право ПП «Гральні системи України» на мирне володіння спірним майном, а, відтак, не встановлено і в судових рішеннях не наведено, чи не призведе таке втручання (в разі задоволення позову прокурора) до порушення прав цієї особи, гарантованих Конвенцією та статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначав, що оскільки спірне нерухоме майно відчужено без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, право власності у визначеному законом порядку до наступних набувачів не перейшло, отже, спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача - Приватного підприємства «Гральні системи України», на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно - 1/14 частину об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, було відчужене Компанією на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» на підставі укладеного між ними 26.11.2007 спірного у даній справі договору купівлі-продажу нежилих приміщень.

04.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» та Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 04.12.2007 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1383, за яким означена нерухомість передана у власність Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія».

У подальшому вищевказане майно було набуто Приватним підприємством «Гральні системи України» (як переможцем на аукціоні) на підставі укладеного з Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» (в особі ліквідатора банка) договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що продані на аукціоні від 16.12.2010, ініційованого в ході розпорядженням майном неплатоспроможного банку, посвідченого 16.12.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1407.

З огляду на вказане вище у сукупності суд дійшов висновку про те, що Приватне підприємство «Гральні системи України» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна з огляду на обставини вибуття спірного майна з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України не з його волі іншим шляхом, а також, зважаючи на те, що таке майно у подальшому було набуте Приватним підприємством «Гральні системи України» на підставі відплатного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що продані на аукціоні від 16.12.2010, ініційованого в ході розпорядженням майном неплатоспроможного банку, з особою, яка не мала права його відчужувати, про що набувач (відповідач-3) не знав і не міг знати.

У силу статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вказаному праву кореспондує встановлений статтею 400 Цивільного кодексу України обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Водночас статті 330, 346 Цивільного кодексу України передбачають можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності та, водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до вимог статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1).

Наявність у власника права на витребування майна залежить передусім від того, на якій підставі чи за її відсутності набувач заволодів спірним майном, відповідно, чи є такий набувач добросовісним, а також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник передав це майно у володіння, адже коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19) виснувала про важливе значення належної перевірки добросовісності/недобросовісності набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція).

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Таким чином, у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/73/17).

Зокрема, якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та "юридичне очищення" майна, придбаного у такий спосіб.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Подібного за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19, зокрема, виснувавши, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

У вказаній постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що

- продаж майна боржника під час процедури банкрутства не є продажем у порядку, встановленому для виконання судових рішень, порядок виконання яких визначається Законом України «Про виконавче провадження». Водночас за ознакою наявності (відсутності) волі боржника як власника майна у процедурі банкрутства такий продаж подібний до інших процедур відчуження майна особи з обмеженою правосуб`єктністю;

- для витребування майна від набувача не потрібно визнавати недійсним аукціон з продажу майна боржника в процедурі банкрутства, у тому числі в разі якщо перший з договорів, предметом яких було відчуження спірного майна до набуття боржником відповідного права власності на нього, визнано недійсним.

Врахувавши наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду та встановивши обставини добросовісності набуття Приватним підприємством «Гральні системи України» спірного майна шляхом придбання його за результатом аукціонного торгу, ініційованого в ході розпорядження майном неплатоспроможного банку, а також встановивши те, що ПП «Гральні системи України» не було обізнано про попередній ланцюг продажів, в тому числі про те, що власником зазначеного майна виступала держава і яке згодом було продане ТОВ «Мулті-Мобіл», суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення віндикаційного позову у цій справі та витребування спірного майна у ПП «Гральні системи України», адже це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції через безпідставне втручання у право особи мирно володіти майном.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.07. 2023 у справі № 18/30(917/1453/16).

З огляду на вказане, враховуючи відсутність підстав для задоволення первісного позову Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі: 1) Кабінету Міністрів України, 2) Державної служби геології та надр України про витребування майна, доводи відповідача ПП «Гральні системи України» щодо пропуску прокурором строку звернення до суду судом не перевіряються, оскільки судом відмовлено у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю.

При цьому суд враховує те, що в обґрунтування зустрічних позовних вимог Приватне підприємство «Гральні системи України» посилалося на те, що воно є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, у зв`язку з чим не може бути позбавлене прав на таке майно, а держава не має права втручатися у право власності позивача за зустрічним позовом.

Відтак, Приватне підприємство «Гральні системи України», посилаючись на положення статті 392 Цивільного кодексу України, просило суд визнати за ним право власності на об`єкт нерухомості: 1/14 частину об`єкту нерухомості, загальною площею 499,9 м2, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої такими є : визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, нормами ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем.

Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений статті 16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 березня 2021 року справа № 643/10986/17.

Враховуючи, що судом визнано ПП «Гральні системи України» добросовісним набувачем спірного майна, вказане майно не може бути витребувано у нього та майно зареєстровано на праві власності за ним, підстав для задоволення зустрічного позову немає.

У зв`язку із відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивачів за цими позовами.

Керуючись статтями 226, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісного позову Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі: 1) Кабінету Міністрів України, 2) Державної служби геології та надр України до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл», Приватного підприємства «Гральні системи України», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Кабінету Міністрів України - Фонду державного майна України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

2. У задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства «Гральні системи України» до Кабінету Міністрів України та до Державної служби геології та надр України про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 20.10.2023

Суддя Владислав ДЕМИДОВ