ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 Справа № 914/2655/23

За позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів,

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України «Центральний проектний інститут» в особі Філії «Львівський проектний інститут», м. Львів,

про: стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 163 624,46 грн

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

позивача: Трофимчук О.В. представник;

відповідача: Суходольська Л.В. представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до Державного підприємства Міністерства оборони України «Центральний проектний інститут» в особі Філії «Львівський проектний інститут» про стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 163 624,46 грн.

Ухвалою суду від 07.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 29.09.2023. В судовому засіданні 29.09.2023 розгляд справи відкладено на 19.10.2023.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді щодо своєчасної та повної оплати теплової енергії.

Представник відповідача проти позову заперечив, разом з відзивом подав заяву про застосування строків позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач стверджує, що починаючи з квітня 2015 року позивач фактично знав про наявність заборгованості, проте звернувся за захистом своїх прав лише в серпні 2023 року, більше ніж через 5 років після спливу позовної давності.

В судовому завданні 19.10.2023 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як встановлено судом, 01 лютого 2002 року між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» та Державним підприємством Міністерства оборони України «Львівський проектний інститут» був укладений Договір №209/Г про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Додатковою угодою від 18 травня 2011 року, у зв`язку з реорганізацією державних підприємств Міністерства оборони України, сторони погодили зміну визначення Сторін і Державне підприємство Міністерства оборони України «Центральний проектний інститут», який є правонаступником Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський проектний інститут» бере на себе зобов`язання, визначені договором. Крім цього п.6.3.1 Договору №209/Г від 01.02.2002 виклали в наступній редакції: «оплату виставлених рахунків проводить філія «Львівський проектний інститут»».

Відповідно до розділу 1 Договору енергопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з Додатком 1 до даного договору у вигляді гарячої води на такі потреби:

- опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону;

- гаряче водопостачання - протягом року;

- технологічні потреби; кондиціювання повітря.

Згідно пунктів 3.2.1, 3.2.2 договору споживач теплової енергії зобов`язується додержуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені в додатку №1 до даного договору, не допускаючи їх перевищення. Виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені даним договором.

Відповідно до додатку №1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до об`єктів споживача, а саме, за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач, він у період з березня 2014 року по березень 2015 року, поставив відповідачу теплову енергію на загальну суму 163 624,46 грн, що підтверджується рахунками на оплату за відповідних період, яка в порушення умов договору відповідачем не сплачена.

Оскільки відповідач не виконує умови Договору в частині проведення повної та своєчасної оплати за постачання теплової енергії в гарячій воді за період березень 2014 березень 2015 у розмірі 163 624,46 грн позивач змушений був звернутися до Господарського суду Львівської області із даним позовом.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується (ч. 1 ст. 275 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 276 ГК України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін.

Згідно матеріалів справи сторони уклали договір про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону (ч.6 ст. 276 ГК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі Порядок, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин сторін).

Відповідно до п. 1 Порядку, він визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Чинним законодавством передбачена можливість формування двоставкового тарифу, який фактично складається з двох складових, а саме: вартості спожитої теплової енергії, яка є платою за одиницю фактично спожитої теплової енергії (грн/Гкал) та вираховується в залежності від обсягу спожитої теплової енергії (умовно-змінна частина - вартість одиниці (1 Гкал) спожитої теплової енергії); вартості приєднаного теплового навантаження, яка становить абонентську плату за одиницю (Гкал/год) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання споживачів та вираховується виходячи з розміру опалювальної площі (умовно-постійна частина - абонентська плати за одиницю (Гкал/год) теплового навантаження).

Відповідно до Порядку плата за приєднане теплове навантаження є складовою ціни, яку споживач зобов`язаний сплатити теплопостачальній організації за надані йому послуги теплопостачання.

Калькулювання собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється з розрахунку на планований період (п. 14 Порядку).

Судом встановлено, що позивачем, на виконання укладеного між ним та відповідачем договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №209/Г від 01.02.2002 надано відповідачу послуги з постачання теплової енергії. На підтвердження надання таких послуг та їх обсягу позивач долучив до матеріалів справи рахунки за березень 2014 року березень 2015 року на загальну суму 163 624,46 грн та розрахунок заборгованості.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у поданому відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує наявність заборгованості за послуги постачання теплової енергії в гарячій воді в сумі 163 624,46 грн.

Однак позов не підлягає до задоволення з підстав спливу позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної правової позиції про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71).

У випадку спливу позовної давності суд приймає до розгляду заяву про захист цивільного права або інтересу, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України) (про відмінність змісту понять «сторона у спорі» та «сторона у справі» див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 69-71, 137-139)).

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Відповідачем у відзиві на позов зроблено відповідну заяву про застосування строку позовної давності в даній справі.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Зокрема, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі №826/13768/16 визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Із поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №209/Г за період березень 2014 року березень 2015 року вбачається, що починаючи з квітня 2015 року позивач фактично знав про наявність заборгованості в розмірі 163 624,46 грн, однак до суду з даним позовом він звернувся у серпні 2023 року, через 5 років після спливу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відтак, оскільки позивач звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем до прийняття рішення, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку на звернення до суду з даним позовом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України слід залишити за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 20.10.2023.

Суддя Березяк Н.Є.