РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.10.2023Справа № 910/10183/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Фарм»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леонтьєва Гліба Олеговича

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін

від позивача - Карасьов О.С.,

від відповідача - Сімонова Є.О.,

від третьої особи - не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Фарм» (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (далі - відповідач) про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвим Г.О. за № 452 від 02.06.2023 за рамковим договором фінансового лізингу №5501-AR-FL від 20.09.2019.

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірний виконавчий напис був вчинений для повернення об`єктів фінансового лізингу за вищевказаним договором фінансового лізингу через несплату позивачем на користь відповідача лізингових платежів та штрафів, що станом на 31.05.2023 складало 264483,18 грн, однак позивач зауважує, що ця сума є спірною, і у нотаріуса не було доказів, які підтверджували факт безспірності вимог, а за відсутності таких, виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Позивач вказує, що невиконання ним своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу були пов`язані із настанням обставин непереборної сили (фактом агресії російської федерації проти України, що зумовило зникнення побудованих роками логістичних шляхів для закупівлі сировини та обладнання, наявності обстрілів, руйнування будівель, загрози для людей, окупації територій, проблем зі світлом та збором врожаю насіння соняшника у 2022 році), а тому позивач був звільнений від відповідальності за невиконання цих зобов`язань, зокрема, від штрафу, а це безумовно вказувало на наявність спору, що усуває можливість видачі спірного виконавчого напису.

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що:

- відповідач відмовився від договору лізингу на підставі пункту 2 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки у позивача була наявність несплаченої заборгованості за лізинговим платежем понад 30 днів, що ним не заперечувалося та визнавалося, зокрема, в укладеній між ними додатковій угоді № 2 від 22.06.2022 до договору фінансового лізингу;

- про вказану відмову від договору лізингу позивача було повідомлено в установленому порядку шляхом надіслання через кур`єрську службу відповідного повідомлення від 16.05.2023;

- за спірним виконавчим написом було повернуто предмет лізингу, а не стягувалася заборгованість за договором;

- для вчинення виконавчого напису Приватному нотаріусу були вручені усі необхідні для цього документи: оригінал договору лізингу та засвідчені відповідачем як лізингодавцем копії рахунків, направлених позивачу як лізингоодержувачу, із відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення;

- відповідач також наголосив на тому, що сам факт наявності обставин непереборної сили звільняє тільки від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку виконання зобов`язання належним чином.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відзив було підписано від імені відповідача адвокатом Локшиним А.В., але у Єдиному реєстрі адвокатів України щодо цього адвоката відсутні відомості, а тому позивач не міг перевірити його статус та повноваження як представника, зокрема, чинність свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю. Позивач не отримував копію рахунку про сплату лізингового платежу, а додане відповідачем повідомлення не містить у собі інформацію щодо вмісту листа, бо відсутній засвідчений опис вкладення та розрахунковий документ, який би підтверджував відправлення даного листа як такого. Позивач вказує, що додаткова угода № 2 до договору лізингу була вчинена в електронному вигляді, а тому не можна вважати, що вона вчинена у письмовому вигляді, і позивач ставить під сумнів використання цифрових систем для підписання даної угоди і саму угоду як таку, адже вважає, що вона була підписана сторонами не належним чином.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач наголошує на тому, що ним надані докази, які повністю задовольняють діючі в Господарському процесуальному кодексі України (далі - ГПК України) стандарти доказування щодо належності, допустимості, достовірності та вірогідності, і які підтверджують дотримання правил та порядку вчинення виконавчого напису нотаріусом, з урахуванням вимог чинного законодавства до цього виду безспірного повернення предмету лізингу. Позивач жодним чином не спростовує факт наявності у нього заборгованості за договором фінансового лізингу. Повноваження Локнина А.В. як представника відповідача підтверджуються належним чином засвідченою довіреністю на нього як адвоката, та позивачем не доведено, що він не має права здійснювати адвокатську діяльність відповідно до наданого свідоцтва адвоката.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 17.07.2023 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леонтьєва Гліба Олеговича (далі - третя особа або Приватний нотаріус).

Приватний нотаріус у судові засідання не з`являвся та письмових пояснень суду не надав.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов у повному обсязі заявлених вимог, а представник відповідача проти позову заперечувала з вищевикладених вище мотивів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

20.09.2019 між позивачем як лізингодавцем та відповідачем як лізингоодержувачем був укладений договір фінансового лізингу № 5501-AR-FL (далі - Договір лізингу), відповідно до якого відповідач набув у власність та передав на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (далі - Предмет лізингу), наведене в специфікації (додаток № 1 до Договору), а позивач прийняв Предмет лізингу та зобов`язувався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору (пункт 1.1 Договору лізингу).

У додатку № 1 до Договору лізингу сторонами визначена назва Предмету лізингу (його ідентифікуючі ознаки), його вартість, строк (термін) та місце передачі і зберігання, а у додатку № 2 визначений графік сплати лізингових платежів (періодичність та суми сплати лізингових платежів).

Відповідно до акта приймання-передачі до Договору лізингу від 18.10.2019 відповідач передав, а позивач прийняв Предмет лізингу у тимчасове володіння та користування.

Вказані обставини сторонами не оспорюються і підтверджуються копіями вищевказаних: Договору лізингу, додатків № 1 (Специфікація) та № 2 (Графік сплати лізингових платежів) до Договору лізингу; акту приймання-передачі до Договору лізингу.

Пунктами 6.10, 6.11 Договору лізингу передбачено, що відповідач може письмово повідомляти позивача про суми лізингових платежів, належних до сплати згідно з цим Договором, до наступної чергової Дати платежу. Відповідач направляє позивачу рахунки щодо сплати лізингових платежів. Неотримання таких рахунків позивачем не звільняє його від обов`язку сплачувати лізингові платежі згідно з Договором.

Додатковою угодою № 1 від 18.10.2019 сторони внесли зміни у Додатки № 1 та № 2 до Договору лізингу, виклавши їх у нових редакціях.

Відповідач зазначає, що позивач починаючи з листопада 2021 року допустив прострочення сплати лізингових платежів.

Позивач вказану обставину жодним чином не спростував.

Натомість із матеріалів справи вбачається, що 22.06.2022 між сторонами було укладено в електронній формі додаткову угоду № 2 до Договору лізингу, у пункті 16 якої позивач визнав, що на дату укладання даної Додаткової угоди має прострочену заборгованість за Періодичними Лізинговими платежами в сумі 71464 грн, яку зобов`язувався сплатити в строки зазначені в таблиці № 1 наведеній у цьому пункті (протягом жовтня - грудня 2022 року).

Позивачем факт укладання Додаткової угоди № 2 у електронній формі не оспорюється, разом із тим, позивач вважає, що зміни до Договору лізингу повинні були бути внесені лише у письмовій формі.

Даючи відповідь на ці заперечення позивача суд зазначає, що згідно з частинами 1-3 статті 639 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Статтею 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом статей 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Відповідно до частин 3, 4 статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Таким чином, додаткова угода № 2 від 22.06.2022 до Договору лізингу (складена в електронній формі за допомого системи електронної взаємодії «Вчасно») разом із протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису (долучені до матеріалів справи) є належним документом, який укладений сторонами відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Пунктом 14.1 Договору лізингу (в редакції додаткова угода № 2 від 22.06.2022) передбачено, що цей Договір, зміни та доповнення до цього Договору є чинними та стають невід`ємною частиною цього Договору, якщо вони здійснені у письмовій (електронній) формі у вигляді додаткових угод до цього Договору або у письмовій (електронній) формі у вигляді Договорів про внесення змін до цього Договору, які повинні бути підписані уповноваженими особами сторін та скріплені печатками сторін (у разі наявності).

Додатком № 1 до додаткової угоди № 2 від 22.06.2022 Графік сплати лізингових платежів (додаток № 2 до Договору лізингу) викладено в новій редакції.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем були здійснені лізингові платежі в установлені додатковою угодою № 2 від 22.06.2022 та Графіком сплати лізингових платежів строки. Цей факт позивачем не оспорений.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Пунктом 2 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після дня набрання чинності цим Законом. Відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом (13.06.2021), регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 №723/97-ВР (який регулював спірні правовідносини сторін на момент їх виникнення, і дія якого продовжує поширюється на спірні правовідносини) передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Згідно з пунктом 11.1 Договору лізингу цей Договір може бути розірваний за письмовою згодою сторін та в односторонньому порядку, передбаченому Договором.

Відповідно до підпункту 11.2.2 пункту 11.2 Договору лізингу цей Договір може бути достроково розірваний відповідачем в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення позивачу у випадках, коли позивач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в Договорі.

Враховуючи наявність прострочення позивача зі сплати лізингових платежів понад 30 днів, відповідач 17.05.2023 направив на юридичну адресу позивача (08472, Київська область, Переяслав-Хмельницький р-н, село Світанок, вул. Київська, будинок 5/4), повідомлення №225/05/23-ю про розірвання Договору лізингу, у якому зазначалося, що цей Договір вважається розірваним з 26.05.2023 та ставилася вимога про повернення протягом десяти робочих днів з дня припинення (розірвання) цього Договору Предмету лізингу відповідачу.

Як убачається з матеріалів справи, повідомлення № 225/05/23-ю від 16.05.2023 було направлено позивачу кур`єрською службою на вище вказану юридичну адресу позивача, яка зокрема зазначена й у Договорі лізингу як адреса місцезнаходження та адреса для листування, та було доставлено за цією адресою 19.05.2023 (отримувачем зазначено ОСОБА_1 як представник позивача), що підтверджується кур`єрською квитанцію № 02035668AAWH (копії цих повідомлення та кур`єрської квитанції долучені до матеріалів справи).

Як було встановлено судом вище, строк прострочення сплати позивачем лізингових платежів більше 30 днів відповідачем доведений, а позивачем належними та допустимими доказами не спростований.

Тому відповідач, враховуючи вищевказані вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 та умови Договору лізингу, мав право на одностороннє розірвання Договору лізингу.

Пунктами 7.1, 7.2 Договору лізингу передбачено, що у випадку коли позивач не сплатив лізинговий платіж або (частково або у повному обсязі) за Договором та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку платежу згідно з Договором, відповідач має право на свій розсуд, зокрема, вилучити Предмет лізингу, у порядку, передбаченому Договором та/або законодавством України, у т.ч і на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 7.1.1 пункти 7.1 та підпункт в пункту 7.2).

На підставі зазначених положень Договору лізингу відповідач звернувся до Приватного нотаріуса про вчинення виконавчого напису на вилучення та повернення відповідачу Предмета лізингу.

02.06.2023 Приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис нотаріуса №452 (далі - Виконавчий напис) для повернення Предмету лізингу за Договором через несплату позивачем на користь відповідача лізингових платежів та штрафів, що станом на 31.05.2023 складало 264483,18 грн (копія цього виконавчого напису долучена до матеріалів справи).

Враховуючи мотиви позову, суд зазначає, що Закон України «Про фінансовий лізинг» передбачає права лізингодавця як:

1) відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункти 3, 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997), так і

2) стягнути з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997).

Отже, при вирішені питання щодо задоволення вимог лізингодавця у безспірному порядку, необхідно перш за все розрізняти, які саме вимоги були задоволені лізингодавцем у безспірному порядку, повернення предмету лізингу чи стягнення простроченої суми лізингових платежів.

При цьому, законодавство України не ставить в залежність безспірне право на повернення предмету лізингу з оскарженням чи не визнанням лізингодержувачем суми боргу за Договором лізингу, а передбачає лише встановлення факту наявності цього боргу (незалежно від суми) протягом понад 30 днів (а за чинним на зараз Законом України «Про фінансовий лізинг» понад 60 днів).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення виконавчих написів регулюється Законом України «Про нотаріат».

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 цього Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Згідно з пунктом 8 «Повернення об`єкта лізингу» постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Постанова № 1172) для одержання виконавчого напису за договорами лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об`єкта лізингу, подаються:

а) оригінал договору лізингу;

б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Як зазначає відповідач, зазначені документі і були подані Приватному нотаріусу для вчинення спірного виконавчого напису.

Копії відповідних рахунків на оплату лізингових платежів (за період листопад 2021 - грудень 2022 року) були долучені до матеріалів справи, а також були направлені позивачу разом із Повідомленням від 16.05.2023 № 225/05/23-ю.

Судом враховано, що позивач жодним чином не спростовує факт наявності у нього заборгованості за Договором лізингу по сплаті вищевказаних лізингових платежів за цими рахунками. Жодних доказів на підтвердження факту погашення цієї заборгованості матеріали справи не містять.

Частиною 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Натомість, як слідує із доданих позивачем до позовної заяви копій додаткових повідомлень про настання форс-мажорних обставин та листа від 27.04.2023 (вих. № 001) позивачем визнається факт наявності простроченої заборгованості за лізинговими платежами, і ставиться прохання про відстрочення сплати цієї заборгованості (лізингових платежів) до моменту закінчення дії форс-мажорних обставин та до часткової сплати заборгованості до кінця квітня 2023 року та в серпні 2023 року.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису про повернення Предмету лізингу за Договором лізингу.

Даючи відповідь на основні доводи сторін, судом враховано також наступне.

Позивач зазначає, що не отримував жодних повідомлень, рахунків або будь-яких інших документів і тому вважає, що виконавчий напис вчинено без достатніх підстав.

Відповідачем на спростування цих тверджень позивача надано суду копії відповідних повідомлення, рахунків за період виникнення заборгованості з інформацією про несплату, та доказів на підтвердження факту їх надіслання (копія кур`єрської квитанції № 02035668ААWH).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані відповідачем докази у своїй сукупності, з урахуванням положення статті 79 ГПК України, є належними доказами дотримання Приватним нотаріусом та відповідачем вимог законодавства України та умов Договору лізингу щодо повернення Предмета лізингу у безспірному порядку за виконавчим написом нотаріуса.

Посилання позивача на наявність форс-мажорних обставин суд не бере до уваги, оскільки за чинним законодавством України (стаття 617 ЦК України, стаття 218 ГК України) та умовами Договору лізингу (пункти 10.1-10.3) сам факт наявності обставин непереборної сили звільняє від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку виконувати зобов`язання належним чином.

Суд також зауважує, що настання форс-мажорних обставин не є підставою для невиконання позивачем зобов`язання зі сплати лізингових платежів у встановлені строки до дати настання таких обставин, а також для звільнення його від відповідальності в такому випадку.

Крім того, за умовами пункту 10.3 Договору лізингу якщо такі обставини непереборгої сили (вказані в пункті 10.1 Договору лізингу) продовжують діяти впродовж 60 днів з часу їх виникнення, то відповідач може прийняти рішення про розірвання Договору, а також позивач зобов`язаний повернути Предмет лізингу відповідачу протягом 10 робочих днів з дня повідомлення позивача.

Щодо посилання позивача на відсутність повноважень у адвоката Локшини А.В. на подання відзиву та доказів на підтвердження позиції відповідача, оскільки відомості щодо цього адвоката відсутні в Єдиному реєстрі адвокатів України, то суд зазначає наступне.

Частиною 4 статті 60 ГПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:

1) довіреністю;

2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

ОСОБА_2 на підтвердження своїх повноважень як представника відповідача надано суду належним чином засвідчену довіреність та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Позивачем у супереч положенням статей 13, 74 ГПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження факту того, що право цієї особи на заняття адвокатською діяльністю зупинені чи припинені.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду заявах по суті справи та усних поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 24.10.2023.

Суддя Р.Б. Сташків