ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2023 р. Справа №921/290/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.

Суддів Бойко С.М.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кострик К.,

представники сторін:

позивача: не з`явився;

відповідача: Чарнош Т.М., Голик Л.Р.;

розглянувши апеляційну скаргу Тернопільської міської ради від 29.05.2023 №177/01 (вх. суду №01-05/1738/23 від 01.06.2023)

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 19.05.2023 (суддя Андрусик Н.О.) про забезпечення позову

у справі № 921/290/23

за позовом: Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви, м. Тернопіль

до відповідача: Тернопільської міської ради, м. Тернопіль

про визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви і ухвали суду першої інстанції:

У квітні 2023року Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви (далі Управління) звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради про визнання недійсним рішення позачергової двадцять четвертої сесії Тернопільської міської ради №8/п24/02 від 17.04.2023 «Про припинення Управлінню Тернопільської єпархії Української Православної церкви права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Євгена Коновальця, 1, м. Тернопіль, площею 0,548га (кадастровий номер :06:002:0018)».

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що оскаржуваним рішенням порушуються права позивача на землекористування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомості - Кафедральний Собор в ім`я Святих мучениць Віри, Надії, Любові та Софії, що належить позивачу на праві власності.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 01.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження.

18.05.2023 позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просив суд:

- заборонити Тернопільській міській раді вчиняти дії відносно земельної ділянки, площею 0,548га (кадастровий номер :06:002:0018) шляхом зупинення дії виконання рішення Тернопільської міської ради №8/п24/02 від 17.04.2023;

- заборонити Тернопільській міській раді приймати будь - які рішення щодо земельної ділянки, площею 0,5484га за кадастровий номер :06:002:0018, стосовно її поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам;

- накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,548га (кадастровий номер :06:002:0018) шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь - яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь яким способом (в тому числі, але не виключно шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку стосовно спірної земельної ділянки площею).

Вказана заява обґрунтована тим, що на офіційному веб-сайті Тернопільської міської ради 17.05.2023 оприлюднено проект рішення про поділ спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим заявник вважає, що існують обґрунтовані ризики того, що міською радою будуть вчинятися дії щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, зокрема прийматися рішення щодо: поділу, об`єднання чи виділу земельної ділянки; передачі новоутворених земельних ділянок в користування чи у власність третім особам; зміни цільового призначення новоутворених земельних ділянок, тощо. Тому, внаслідок зазначених дій вподальшому значно ускладниться виконання рішення в разі задоволення позову, так як позивачу доведеться звертатись з численними позовами до нових користувачів чи власників земельних ділянок. Окрім того, необхідність застосування заходів забезпечення позову заявником обґрунтовується й обставинами неможливості вільного володіння, користування і розпорядження власним нерухомим майном, оскільки оскаржуваним рішенням Управлінню припинено право постійного користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування та використання належного заявнику на праві власності нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 19.05.2023 у справі № 921/290/23 заяву Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви, про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково. З метою забезпечення позову, до вирішення спору по суті та набрання рішенням у справі законної сили:

- заборонено Тернопільській міській раді приймати будь - які рішення щодо земельної ділянки, площею 0,5484га за кадастровим номером :06:002:0018, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Є.Коновальця, 1, стосовно її поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам;

- накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,548га (кадастровий номер :06:002:0018) з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій, що знаходиться за адресою: вул. Євгена Коновальця, 1, м. Тернопіль;

- заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в тому числі, але не виключно: шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку стосовно земельної ділянки площею 0,5484га (кадастровий номер :06:002:0018), що знаходиться за адресою: вул. Євгена Коновальця, 1 в м. Тернопіль.

В іншій частині заяви про забезпечення позову - відмовлено.

При прийнятті вказаної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на факт оприлюднення 15.05.2023 Тернопільською міською радою проекту рішення щодо погодження розроблення землевпорядної документації щодо поділу спірної земельної ділянки, існують підстави вважати, що в майбутньому відповідач має намір вчиняти дії, котрі призведуть до зміни у структурі і параметрах спірної земельної ділянки. Вказані зміни за їх реалізації однозначно утруднять або і унеможливлять ефективний захист і відновлення прав і інтересів позивача у випадку задоволення позову. У зв`язку з цим суд вказав, що такий захід забезпечення позову як заборона Тернопільській міській раді приймати будь-які рішення щодо земельної ділянки, площею 0,5484га за кадастровий номер :06:002:0018, стосовно її поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам є адекватним до заявлених позовних вимог, співмірними з предметом позову та забезпечує ефективний захист прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

Щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом спірної земельної ділянки, суд зазначив, що враховуючи ту обставину, що протягом одного місяця (з 17 квітня по 15 травня 2023 року), Тернопільською міською радою вчиняються дії щодо підготовки та прийняття рішень про поділ земельної ділянки, що належала позивачу на праві постійного користування, в результаті чого будуть сформовані дві або декілька нових ділянок з іншими кадастровими номерами, а також те, що в день прийняття оскаржуваного рішення (17.04.2023) про припинення позивачу речового права міська рада також вчинила дії щодо реєстрації припинення даного речового права позивачу, наведені способи забезпечення позову співвідносяться з предметом позову та безпосередньо стосуються спірної земельної ділянки, право на користування якою позивач хоче відновити у судовому порядку.

В частині вжиття такого заходу забезпечення як зупинення дії виконання рішення Тернопільської міської ради №8/п24/02 від 17.04.2023, суд відмовив у його застосуванні, вказавши, що такий вид забезпечення не передбачений нормамиГПК України, а також, що він не має зворотної дії в часі, так як оспорюване рішення в частині п.4 щодо реєстрації припинення речового права постійного користування земельною ділянкою, є виконаним (до Реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за №12958533 про припинення позивачу права постійного користування на спірну земельну ділянку на підставі рішення Тернопільської міської ради №8/п24/02 від 17.04.2023).

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Тернопільська міська рада(відповідач) не погодилась з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити в задоволенні заяви позивача в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів , що Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви є законним землекористувачем спірної земельної ділянки, оскільки рішенням Тернопільської міської ради від 30.04.2009 №5/26/43 «Про надання в постійне користування земельної ділянки площею 0,54га для обслуговування церкви за адресою вул. Коновальця,1» ділянка надана не позивачу, в громаді Тернопільської Єпархії УПЦ. Зазначає, що позивач не надав доказів того, що міська рада, готуючи проект рішення на виконання публічно-владних управлінських функцій в галузі регулювання земельних відносин, порушила права чи інтереси Управління. Вказує, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно може бути застосований у справі, в якій заявлені майнові вимоги, водночас у даній справі предметом розгляду є вимога немайнового характеру, а тому позивач обрав неналежний захід забезпечення позову.

19.06.2023 від Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви надійшов відзив б/н від 17.06.2023 (вх. №01-04/4121/23) на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню та просить залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що під час слухання справи щодо законності прийняття рішення про припинення постійного користування Управлінню земельною ділянкою, на якій розташоване його нерухоме майно, міська рада, як власник земельної ділянки, не обмежена у праві розпоряджатись нею, зокрема, надавати дозвіл на її поділ. Вважає доводи апелянта про відсутність у позивача майнових прав на спірну земельну ділянку необґрунтованими, так як в оскаржуваному рішенні №8/п24/02 від 17.04.2023 чітко зазначено про припинення саме Управлінню права постійного користування земельною ділянкою. При цьому, вказує, що питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті спору і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 у справі № 921/290/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Тернопільської міської ради на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 19.05.2023 у справі № 921/290/23.

Ухвалою суду від 16.06.2023 розгляд справи призначено на 04.07.2023.

Ухвалою суду від 04.07.2023 розгляд справи відкладено на 18.07.2023.

Ухвалою суду від 18.07.2023 розгляд справи відкладено на 29.08.2023.

Ухвалою суду від 29.08.2023 розгляд справи відкладено на 10.10.2023.

В судовому засіданні 10.10.2023 представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги з підстав викладеній у ній та просили апеляційну скаргу задоволити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до частин 1, 4 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачеві здійснювати певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника стосовно забезпечення позову; забезпечення балансу інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язано застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише застереження у заяві про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення або імовірну неможливість ефективного поновлення прав позивача без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Оскільки Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви звернулося до суду у даній справі з позовною вимогою немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому в такому немайновому спорі має досліджуватися і те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки Позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Подібні правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 912/1616/18 і від 26.09.2019 у справі № 917/751/19.

Як вже зазначалося, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову Позивач вказував, що 17.05.2023 на офіційному веб-сайті Тернопільської міської ради оприлюднено проект рішення про поділ спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим заявник вважає, що існують обґрунтовані ризики того, що міською радою будуть вчинятися дії щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, зокрема прийматися рішення щодо: поділу, об`єднання чи виділу земельної ділянки; передачі новоутворених земельних ділянок в користування чи у власність третім особам; зміни цільового призначення новоутворених земельних ділянок, тощо. Тому, внаслідок зазначених дій вподальшому значно ускладниться виконання рішення в разі задоволення позову, так як позивачу доведеться звертатись з численними позовами до нових користувачів чи власників земельних ділянок.

З аналізу оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що суд погодився з твердженнями заявника і визнав їх обґрунтованими.

Однак, колегія суддів зазначає, що ухвала суду про застосування заходів забезпечення позову, крім відповідності спеціальним нормам ГПК України (статті 136, 137), у будь-якому випадку має узгоджуватись також і з загальними положеннями про судове рішення, що визначені цим Кодексом, зокрема, статтею 236. Така ухвала має бути мотивованою, аргументованою та обґрунтованою, а проста "констатація згоди із заявленими вимогами", такою мотивацією не вважається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного господарського спору.

Проте, з оскаржуваної ухвали не вбачається, що суд першої інстанції надав оцінку заявленим заходам забезпечення в контексті обставин саме цієї справи. Суд першої інстанції навів загально-теоретичні поняття інституту забезпечення, процитувавши норми процесуального закону, але не співставив їх із обставинами даного спору та не навів власного обґрунтування необхідності їх застосування.

Також, оскаржувана ухвала не містить висновків суду про те, що невжиття запропонованих заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Крім цього, з ухвали не вбачається також, що суд надав оцінку співмірності запропонованих заходів на предмет негативних для Відповідача наслідків їх застосування.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Відповідно до положень п. 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності. За наявності підстав для застосування такого заходу до забезпечення позову господарський суд може заборонити витрачання майна на власні потреби, відчуження його у будь-який спосіб, у тому числі здійснення тих чи інших платежів або перерахування авансом певних сум тощо. Якщо з урахуванням особливостей майна користування ним не тягне за собою його знищення або зменшення його цінності, то для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві користуватися таким майном підстави, як правило, відсутні. Такі правила повинні застосовуватись і до інших осіб, яким на підставі статті 67 ГПК забороняється вчинення дій щодо предмета спору.

Подібна правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 19.10.2016 у справі №922/1782/16.

В той же час, як вбачається із ухвали суду першої інстанції про вжиття заходів до забезпечення позову, судом першої інстанції заборонено відповідачу приймати будь які рішення щодо земельної ділянки, площею 0,5484га за кадастровим номером :06:002:0018, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Є. Коновальця, 1, стосовно її поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, яке є предметом оскаржуваного рішення.

Проте, задоволення заяви позивача про забезпечення позову, свідчить про недотримання судом першої інстанції вищевказаних положень, адже заборона відповідачеві, приймати будь які рішення щодо земельної ділянки стосовно її поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, без конкретизації цих дій, свідчить про вжиття судом фактично абстрактних (не конкретних) заходів до забезпечення позову.

Також, суд першої інстанції оскаржуваною ухвалою наклав арешт на земельну ділянку, однак предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними рішення. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного права та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

За таких обставин рішення суд першої інстанції про накладення арешту на та заборони приймати будь які рішення щодо земельної ділянки підлягають скасуванню.

Окрім цього оскаржуваною ухвалою заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь яких органів, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в тому числі, але не виключно: шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, об`єднання із іншими земельними ділянками, зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку стосовно земельної ділянки площею 0,5484га (кадастровий номер :06:002:0018), що знаходиться за адресою: вул. Євгена Коновальця, 1 в м. Тернопіль.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2023 на офіційному веб-сайті Тернопільської міської ради висвітлено проект рішення «Про поділ земельної ділянки за адресою, вул. Євгена Коновальця, 1» від 15.05.2023 в якому погоджено розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки загальною площею 0,5484га (кадастровий номер :06:002:0018), за адресою: вул. Євгена Коновальця, 1, без зміни цільового призначення.

Однак, заявником не поданому суду доказів того, що існує потенційна можливість відчуження земельної ділянки, оскільки у зазначеному раніше проекті рішення йдеться лише про розроблення технічної документації із землеустрою, що не тягне за собою автоматичне погодження рішення про її поділ, а отже твердження позивача щодо цього є помилковими.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції слід скасувати,а апеляційну скаргу задоволити.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради від 29.05.2023 №177/01 (вх. суду №01-05/1738/23 від 01.06.2023) - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 19.05.2023 про забезпечення позову у справі № 921/290/23 скасувати.

3. В задоволені заяви Управління Тернопільської Єпархії Української Православної церкви б/н від 17.05.2023 (вх.№4326 від 18.05.2023) про вжиття заходів забезпечення позову у справі №921/290/23 - відмовити.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

5. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та підписано 23.10.2023

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець