ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2023м. ХарківСправа № 922/2310/23 (904/4780/22)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Яризька В.О.

при секретарі судового засідання Трофименко С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрокріль"
про стягнення коштів
за участю :

представника позивача - Кувакіної Н.В.

представника відповідача - Сироткіна С.С. (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Новакорм" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрокріль" в якому просить суд стягнути заборгованість у розмірі 168 781,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині сплати заборгованості за договором поставки № 011220 від 01 грудня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 904/4780/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25.01.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

07.02.2023 позивачем подано до суду відповідь на відзив.

02.03.2023 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.23 здійснено перехід до загального позовного провадження.

03.04.2023 позивачем подано до суду додаткові пояснення у справі

11.05.2023 відповідачем подано до суду заперечення на додаткові пояснення у справі.

16.05.2023 відповідачем подано до суду клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів.

13.06.2023 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрокріль" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм" штрафні санкції в загальному розмірі 387 950,95 грн., з них пеня за порушення зобов`язання в розмірі 216618,20 грн., відсотки за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 18634,87 грн., інфляційні збитки в розмірі 152697,86 грн.

03.07.2023 відповідачем подано до суду клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області у справі № 922/2310/23 від 06.07.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 передано матеріали справи № 904/4780/22 Господарському суду Харківської області, в провадженні якого перебуває справа № 922/2310/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм" (ідентифікаційний код 40557266), для розгляду спору в межах цієї справи.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 10.08.2023 справу передано на розгляд судді Яризька В.О.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.08.2023 прийнято справу №904/4780/22 за позовом ТОВ "Новакорм" до товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрокріль" в межах справи №922/2310/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм"; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено судове засідання до розгляду справи по суті на 14.09.2023.

13.09.2023 на електронну пошту суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 14.09.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, в розгляді справи оголошено перерву до 02.10.2023

20.09.2023 відповідачем подано до суду клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів.

26.09.2023 позивачем подано до суду відповідь на заперечення на заяву про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні 02.10.2023 судом оголошено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 09.10.2023.

В судове засідання 09.10.2023 з`явилися представники обох сторін. Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка була прийнята судом. Відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши представників сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.12.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Новакорм" (Постачальник за Договором) уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпрокріль" (Покупець за Договором) Договір поставки № 011220 (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених даним Договором, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити комбікорм (далі Товар), зазначений специфікаціях до Договору.

Згідно з пунктом 2.1 Договору кількість, ціна та вартість Товару, що поставляться за цим Договором, визначається у Специфікаціях, які є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до пунктів 4.1-4.2 Договору ціна за одиницю Товару, загальна вартість Товару, що поставляться, кількість Товару, відображається у Специфікаціях. Розрахунки за поставлений згідно Договору Товар здійснюються шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок Постачальника у розмірі 100 % вартості партії Товару у строк 30 (тридцять) календарних днів з моменту постачання Товару. Інший порядок розрахунків за Товар, який поставляється за цим Договором, може бути встановлений у Специфікації.

Матеріалами справами підтверджується, та не заперечується сторонами, що позивач належним чином виконував свої зобов`язання, здійснюючи поставку Товару відповідно до Договору. Станом на 11.10.2021 було поставлено Товару на загальну суму 5 993 031,60 грн., зокрема: 14.12.2020 на суму 246 537,12 грн. (видаткова накладна № 2216, 218); 22.12.2020 на суму 254 850,72 грн. (видаткова накладна № 2284, 2285); 27.01.2021 на суму 262 641,60 грн. (видаткова накладна № 210); 28.01.2021 на суму 1 701,60 грн. (видаткова накладна № 211); 15.02.2021 на суму 266 996,16 грн. (видаткова накладна № 365, 366); 02.03.2021 на суму 226 738,80 грн. (видаткова накладна № 488); 10.03.2021 на суму 262 044,72 грн. (видаткова накладна № 565, 566); 22.03.2021 на суму 264 197,52 грн. (видаткова накладна № 692, 693); 02.04.2021 на суму 270 010,08 грн. (видаткова накладна № 797, 798); 13.04.2021 на суму 265 058,64 грн. (видаткова накладна № 905, 906); 23.04.2021 на суму 259 197,12 грн. (видаткова накладна № 1018); 07.05.2021 на суму 221 572,08 грн. (видаткова накладна № 1134,1135); 12.05.2021 на суму 266 004,96 грн. (видаткова накладна № 1186); 23.05.2021 на суму 266 034,72 грн. (видаткова накладна № 1276, 1277); 06.06.2021 на суму 264 263,52 грн. (видаткова накладна № 1396); 16.06.2021 на суму 268 864,56 грн. (видаткова накладна № 1495, 1496); 28.06.2021 на суму 264 698,88 грн. (видаткова накладна № 1584); 11.07.2021 на суму 265 351,92 грн. (видаткова накладна № 1702); 28.07.2021 на суму 267 746,40 грн. (видаткова накладна № 1837); 09.08.2021 на суму 272 535,36 грн. (видаткова накладна № 1963); 24.08.2021 на суму 262 759,20 грн. (видаткова накладна № 2097, 2098); 10.09.2021 на суму 261 651,36 грн. (видаткова накладна № 2259); 23.09.2021 на суму 264 916,56 грн. (видаткова накладна № 2394); 05.10.2021 на суму 266 658,00 грн. (видаткова накладна № 2513).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем було сплачено позивачу за товар у розмірі 5 993 031,60 грн., проте вказані оплати були здійснені з порушенням строків таких оплат, що підтверджується наступними платіжними дорученнями долученими до матеріалів справи.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою та, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача пеню за порушення зобов`язання в розмірі 216 618,20 грн., 3 відсотки річних в розмірі 18 634,87 грн., інфляційні втрати в розмірі 152 697,86 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Данні норми кореспондуються з положеннями статті 173 Господарського кодексу України, яка визначає, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно з частиною 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Факт отримання від позивача за спірним договором товару на загальну суму 5993031,60 грн. підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Згідно з частинами 1-3 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Сторонами у договорі було погоджено наступний порядок оплати отриманого товару: покупець оплачує товар у строк 30 (тридцять) календарних днів з моменту постачання Товару.

Таким чином, сторонами у договорі передбачено можливість відтермінування строку оплати на 30 календарних днів.

Позивачем надані до матеріалів справи докази передачі товару у кількості обумовленій у договорі та докази приймання цього товару покупцем без зауважень. Вказані обставини не спростовані відповідачем.

В свою чергу, відповідач отриманий товар оплатив у повному обсязі, що визнається позивачем, проте здійснені оплати вчинені покупцем з порушенням строку відтермінування таких оплат.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статей 13, 74 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріали справи містять докази виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором щодо своєчасної поставки відповідачу товару, прийнятого без зауважень та не містять доказів в підтвердження своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого товару, що є предметом позову, при цьому учасниками справи не зазначено про існування таких доказів станом на час звернення позивачем до суду за захистом своїх прав.

Отже, враховуючи вищевикладене, встановлені судом факти здійснення відповідачем оплат з порушенням 30 денного відстрочення, не надання відповідачем доказів здійснення своєчасної оплати кожної партії поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти вимог позивача, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого ТОВ "НОВАКОРМ" за договором поставки № 011220 від 01.12.2020 товару.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При здійсненні перевірки судом правильності нарахування позивачем відсотків річних встановлено, що розрахунок 3% річних, з урахуванням періодів прострочення встановлених позивачем, виконаний позивачем арифметично вірно, а відтак позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 18 634,87 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунки інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його правильність, а тому вимога позивача про стягнення 152697,86 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суми заборгованості окремо по кожному факту прострочення, підлягає задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманого товару, позивач, на підставі п. 6.4 договору поставки, просить суд стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 216 618,20 грн.

Згідно з частиною 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 6.4 Договору у випадку прострочення оплати або не повної оплати Товару в строки, зазначені у Договорі, Покупець зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення оплати від вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення оплати.

Таким чином, фактично сторонами унормовано у договорі відповідальність за несвоєчасне виконання взятого відповідачем на себе грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару у вигляді як пені.

Господарським кодексом України, а саме частиною 1 статті 231 закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції, їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

Оскільки фактичні обставини справи свідчать про порушення відповідачем умов договору щодо термінів оплати поставленого товару, що визнається останнім, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для нарахування з відповідача передбаченої умовами договору неустойки.

Враховуючи вищевикладене, суд визнає обґрунтованим нарахування позивачем штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 216 618,20 грн.

Щодо аргументів відповідача, щодо неправильності розрахунку штрафних санкцій наданого позивачем суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 1, статті 14 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на власний розсуд прийняв рішення звернутися до суду за позовною заявою про стягнення штрафних санкцій за період менший, ніж існувало порушення зобов`язання. Суд зазначає, що це є правом сторони, котре не порушує права відповідача.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження здійснення поставок та оплат за договором суд доходить висновку, що позивачем вірно визначено розмір заборгованості станом початок нарахування штрафних санкцій.

Щодо твердження відповідача щодо порушення строку нарахування пені, встановленого частиною 6 статті 232 ГК України, суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року було доповнено Розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України пунктом 7 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Так, Всесвітня організація охорони здоров`я (ВООЗ) 11.03.2020 оголосила пандемію коронавірусу. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 на усій території України установлено карантин з 12.03.2020. Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 (в редакції постанови № 383 від 25.04.2023) дію карантину продовжено до 30.06.2023.

Отже, в період нарахування пені, відповідно до чинного на час існування правовідносин законодавства, строк нарахування штрафних санкцій було продовжено. Враховуючи те, що Договір укладено 11.12.2020, тобто вже після внесення змін до чинного законодавства, сторони на момент укладення договору розуміли, що строк нарахування пені не буде обмежений нормами частини 6 статті 232 ГК України.

Разом з тим, при вирішення даного спору судом враховано наступне.

Відповідач просить суд зменшити розмір здійснених позивачем нарахувань, а саме пені до розміру 5 000,00 грн., відсотків річних до розміру 1000,00 грн., інфляційних втрат до 4 000,00 грн.

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій представник відповідача зазначає, що станом на момент розгляду справи відповідач сплатив повністю основну суму заборгованості; причиною затримки виконання грошових зобов`язань були об`єктивні обставини відсутність грошових коштів; докази завдання збитків позивачу відсутні; господарська діяльність відповідача не здійснюється у зв`язку з військовою агресією росії; майновий стан відповідача є незадовільним; неспіврозмірність розміру неустойки зі збитками позивача та розміром заборгованості, тощо.

Однак, суд вважає, що заявлене відповідачем клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1, 2 статті 233 ГК України під час вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій має братися до уваги саме те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, як ЦК України, так і ГК України передбачаються спільну обставину, наявність якої є необхідним для зменшення розміру штрафних санкцій розмір штрафних санкцій перевищує розмір збитків.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила господарське зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з: інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язань боржником; причини (причин) неналежного виконання зобов`язання; незначності прострочення; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в т. ч. вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є правом суду; за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та встановлені обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (штрафу, пені).

Суд зазначає, що відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за Договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені Договором строки здійснення оплати за поставлений йому товар.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 76, статті 78, статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У спірних правовідносинах, пов`язаних з укладенням та виконанням договору (контракту) поставки продукції, позивач і відповідач виступали як господарюючі суб`єкти, і вони несуть відповідний ризик під час здійснення такої господарської діяльності. Зменшення за клопотанням сторони розміру заявлених до стягнення штрафу і пені, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондується з обов`язком сторони, до якої відповідна санкція застосовується, довести на підставі належних і допустимих доказів, згідно із статтею 74 ГПК України, статтею 233 ГК України, те, що вони не бажали вчинення таких порушень і що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту.

Відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 910/6471/20 від 10.06.2021 обов`язок з обґрунтування і доведення того, що порушення договірних зобов`язань не завдало значних збитків контрагенту, покладається на сторону, до якої застосовується санкція, тобто на відповідача; натомість позивач не зобов`язаний був у даному разі доводити наявність у нього збитків у зв`язку з неналежним виконанням умов Контракту відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було подано доказів розміру збитків позивача, внаслідок чого неможливо встановити чи перевищує розмір нарахованих штрафних санкцій

Згідно з частиною 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, законодавством чітко встановлено, що відсутність грошових коштів у боржника, в тому числі внаслідок невиконання зобов`язань контрагентами не може бути підставою для звільнення від нарахування штрафних санкцій. З огляду на це, доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій, у зв`язку з відсутністю у останнього грошових коштів не беруться судом до уваги.

Крім того, відносно посилання відповідача на факт збройної агресії рф проти України як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 7.1-7.3 Договору у випадку настання обставин непереборної сили, що знаходяться поза контролем Сторін (форс-мажорні обставини) та унеможливлюють виконання ними своїх обов`язків за Договором, як стихійні лиха, технічні аварії, військові дії, страйки, Сторона, що підпала під дію таких обставин, звільняється, на термін дії таких обставин, від відповідальності за невиконання своїх обов`язків за Договором. Достатнім підтвердженням форс-мажорних обставин є довідка територіального відділення Торгово-промислової палати України. Існування форс-мажорних обставин звільняє Сторону, яка підпала під їхню дію, від відповідальності за невиконання обов`язків за Договором у разі, якщо вона повідомила свого контрагента про настання таких обставин протягом 2-х робочих днів з моменту настання форс-мажорних обставин та не звільняє Сторони від виконання умов Договору в подальшому - після припинення дій непереборної сили.

У постанові у справі № 913/785/17 від 30.11.2021 Верховний Суд зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Беручи до уваги те, що порушення строків виконання зобов`язання відповідачем виникло задовго до повномасштабного вторгнення російської федерації, що підтверджується матеріалами справи, а також те, що відповідачем не надано доказів впливу форс-мажорних обставин на виконання ним договору, суд відхиляє дані твердження відповідача.

Згідно з усталеною судовою практикою, нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц від 19.06.2019 та № 646/14523/15-ц від 19.06.2019, № 296/10217/15-ц від 07.07.2020, у справі № 127/15672/16-ц від 08.11.2019, у справі № 912/1120/16 від 04.02.2020.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Враховуючи, що нарахування на суму боргу процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України не є штрафною санкцією, а носить компенсаційний характер, суд прийшов до висновку про неможливість застосування статті 233 ГК України до зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, під час розгляду питання про зменшення річних, судом були враховані висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18: "З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання". Наявність таких "певних умов" не була доведена відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній зокрема, у постановах у справах № 918/118/19, № 924/532/19, № 927/206/19, інфляційні втрати не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Таким чином, зважаючи на усталену практику Верховного Суду та норми законодавства, суд робить висновок, що інфляційні витрати не можуть бути зменшені за рішенням суду.

Отже, дослідивши матеріали справи та заслухавши усі аргументи сторін, надавши оцінку кожному з них та доказам у справі, суд не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій. За висновками суду, присудження до стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних у вказаному розмірі, з урахуванням обставин справи, відповідає вимогам чинного законодавства України, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, способом стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, а також засобом недопущення використання штрафних санкцій, як інструменту отримання безпідставних доходів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на заявлені позовні вимоги, системний аналіз положень чинного законодавства України та докази, зібрані у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладає на відповідача.

Керуючись ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 73-80, 86, 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрокріль" (код 37383093, адреса : 52005, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Нижньодніпровська, буд. 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новакорм" (код 40557266, адреса : 61002, місто Харків, вулиця Чернишевська, будинок 66) штрафні санкції у розмірі 387950,95 грн, з яких пеня за порушення зобов`язання в розмірі 216618,20 грн., 3% річних в розмірі 18634,87 грн., інфляційні збитки у розмірі 152697,86 грн. та 5819,28 грн. судових витрат.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "18" жовтня 2023 р.

Суддя В.О. Яризько