ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023м. ХарківСправа № 922/4029/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6)
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11)
про стягнення 136614644,19 грн.
за участю представників:

позивача - Орел С.С.;

відповідача - Підгорний Б.Б.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" про стягнення 136614644,19 грн., з яких: основна заборгованість у розмірі 94540655,52 грн., 3% річних у розмірі 6079506,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 35994482,52 грн., а також заявлено до стягнення витрати зі сплати судового збору у розмірі 939400,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 10.10.2023 о 10:30.

29.09.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області від АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зареєстровано клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. №26443).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.10.2023 клопотання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про призначення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. №26443 від 29.09.2023) задоволено та призначено проведення підготовчого засідання на 10.10.2023 о 10:30 у режимі відеоконференції.

04.10.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано відзив на позовну заяву разом з заявою про відстрочення виконання рішення суду (вх.№26978), який досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

09.10.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано заперечення на заяву про відстрочення виконання рішення суду (вх. №27417), які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.10.2023 о 12:45.

Представник позивача у судове засідання в режимі відеоконференції з`явився та висловив правові та фактичні підстави звернення до суду з позовною заявою, яку підтримав та просив суд задовольнити. Разом з тим, проти заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду заперечив та просив суд відмовити в задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання з`явився, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Водночас підтримав заяву про відстрочення виконання рішення суду та просив суд задовольнити.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що учасники справи повідомлені судом належним чином про розгляд даної справи. Матеріали справи також свідчать, що судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення своїх правових позицій, надання доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своєї правової позиції по справі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, заслухавши вступне слово присутніх у судовому засіданні представників сторін, суд встановив наступне.

25.09.2020 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач, постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" (далі - споживач) було укладено договір постачання природного газу №20/21-7039-БО-32 (далі - договір), відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах договору.

Пунктом 3.1. договору погоджено, що постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ за кодом згідно УКТ ЗЕД власного видобудку (видобутий на території України) та/або імпортований газ, ввезений на митну територію України Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") - у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану із правом власності на природний газ.

Умовами пункту 3.8. договору погоджено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає виключно той обсяг, який відповідає обсягам газу, які були використані споживачем в той період (періоди), коли споживач був включений постачальником до свого реєстру, з урахуванням положень пункту 3.3. договору.

Відповідно до умов п.п. 3.9.3. п. 3.9 договору споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом підписані споживачем два примірника акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного у розрахунковому періоді природного газу згідно з договором і з урахуванням пункту 3.8 договору, його фактична ціна та вартість.

Пунктом 3.10. договору передбачено, що постачальник не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі непідписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого непідписання акта.

Умовами пункту 5.1. договору погоджено що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Додатковою угодою №1 від 29.10.2020 до договору доповнено з 01 жовтня 2020 пункт 4.2. розділу 4. "Ціна природного газу" договору абзацами у наступній редакції: "Ціна за 1000 куб.м природного газу з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2020 року (включно) за договором складає 5374,100 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%, усього разом з ПДВ - 6448,920 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 №3013 - 124,16 грн. за 1000 куб.м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний з 01 жовтня 2020 по 31 жовтня 2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування - 5498,26 грн. за 1000 куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 6597,91 грн."

Додатковою угодою №2 від 27.11.2020 до договору доповнено з 01 листопада 2020 року пункт 4.2. Розділ 4. Ціна природного газу" договору абзацами у наступній редакції: "Ціна за 1000 куб.м. природного газу з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року (включно) за договором складає 5375,370 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%, усього разом з ПДВ - 6450,444 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 №3013 - 124,16 грн. за 1000 куб.м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування - 5499,53 грн. за 1000 куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 6599,44 грн."

Додатковою угодою №3 від 24.12.2020 до договору доповнено з 01 грудня 2020 року пункт 4.2. Розділ 4. "Ціна природного газу" договору абзацами у наступній редакції: "Ціна за 1000 куб.м. природного газу з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року (включно) за договором складає 6103,100 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%, усього разом з ПДВ - 7323,720 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 №3013 - 124,16 грн. за 1000 куб.м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування - 6227,26 грн. за 1000 куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 7472,71 грн.

Додатковою угодою №4 від 29.01.2021 до договору доповнено з 01 січня 2021 року пункт 4.2. Розділ 4. "Ціна природного газу" договору абзацами у наступній редакції: "Ціна за 1000 куб.м. природного газу з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року (включно) за договором складає 7331,45 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%, усього разом з ПДВ - 8797,74 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 №3013 - 124,16 грн. за 1000 куб.м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування - 7455,61 грн. за 1000 куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 8946,73 грн."

Додатковою угодою №5 від 26.02.2021 до договору доповнено з 01 лютого 2021 року пункт 4.2. Розділу 4. "Ціна природного газу" договору абзацами у наступний редакції: "Ціна за 1000 куб.м. природного газу з 01 лютого 2021 року по 28.02.2021 (включно) за договором складає 6841,15 гривень, крім того податку на додану вартість (ПДВ) - 20%, усього разом з ПДВ - 8209,38 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 №3013 - 124,16 грн. за 1000 куб.м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування - 6965,31 грн. за 1000 куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 8358,37 грн."

Додатковою угодою №6 від 30.03.2021 до договору погоджено внести зміни в пункт 2.5. Розділу 2, пункт 3.10 Розділу 3, пункт 4.2. Розділу 4, пункт 7.2. Розділу 7 договору. Так, доповнено з 01 березня 2021 року пункт 4.2. Розділу 4. "Ціна природного газу" договору абзацами у наступній редакції: "Ціна за 1000 куб.м. природного газу з 01 березня 2021 року за договором складає 6279,77 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%, усього разом з ПДВ - 7535,724 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 №3013 - 124,16 грн. за 10000 куб. м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний з 01 березня 2021 року природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування - 6403,93 грн. за 1000 куб.м. без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, усього разом з ПДВ - 7684,72 грн.".

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 31.10.2020 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 543,80352 куб.м. на суму 3587967,78 грн. з ПДВ.;

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 30.11.2020 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 3528,63694 куб.м. на суму 23287013,65 грн. з ПДВ;

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2020 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 4774,15673 куб.м. на суму 35675898,29 грн. з ПДВ;

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 31.01.2021 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 4836,99784 куб.м. на суму 43275323,35 грн. з ПДВ;

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 28.02.2021 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 5202,02602 куб.м. на суму 43480468,63 грн. з ПДВ;

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 31.03.2021 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 4416,33840 куб.м. на суму 33938306,36 грн. з ПДВ.;

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 30.04.2021 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ у обсязі 1723,71223 куб.м. на суму 13749059,60 грн. з ПДВ.;

З обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів також убачається, що 28.09.2021 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - кредитор) та Приватним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" (далі - первісний боржник) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (далі - новий боржник) було укладено договір про переведення боргу №2021/7039/32 (далі - договір про переведення боргу).

Відповідно до умов пункту 1.1. договору про переведення боргу за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник за договором від 25.09.2020 №20/21-7039-БО-32, укладеним між первісним боржником та кредитором (основний договір), у тому числі усі нараховані та не нараховані кредитором на підставі вимог закону та умов основного договору додаткові вимоги (неустойка (штраф, пеня), проценти річних, інфляційні втрати, збитки тощо), а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника за зобов`язаннями та замінює первісного боржника у зобов`язанні.

Умовами пункту 1.2. договору про переведення боргу погоджено, що кредитор дійсним дає згоду на заміну первісного боржника у зобов`язанні новим боржником та на укладення сторонами договору на встановлених у ньому умовах.

Згідно з пунктом 2.1. договору про переведення боргу сторони встановили, що сума зобов`язання, яка переводиться на нового боржника, станом на дату укладення договору становить 94540655,52 грн., в тому числі 94540655,52 грн. - основного боргу.

Відповідно до пункту 3.1. договору про переведення боргу до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена підпунктом 2.1. пункту 2 договору, а також неустойки (штрафу, пені), процентів річних, інфляційних втрат, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за основним договором.

Умовами пункту 3.2. договору про переведення боргу передбачено, що новий боржник зобов`язується перерахувати кредитору грошові кошти у сумі, зазначеній у підпункті 2.1. пункту 2 договору, в порядку та на умовах, визначених основним договором.

Позивачем у позовній заяві та у судових засіданнях зазначено, що оплату за переданий газ відповідач не здійснив, а тому порушив умови пункту 5.1. договору №20/21-7039-БО-32 від 25.09.2020 та пункту 3.2. договору про переведення боргу №2021/7039/32 від 28.09.2021, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення основної заборгованості у розмірі 94540655,52 грн., а також 3% річних у розмірі 6079506,15 грн. та інфляційних втрат у розмірі 35994482,52 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заявлені позовні вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 94540655,52 грн., а також розрахованих 3% річних у розмірі 6079506,15 грн. та інфляційних втрат у розмірі 35994482,52 грн. визнає та просить суд при вирішенні питання про стягнення судового збору застосувати частину 1 статті 130 ГПК України та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 50%, а іншу частину судового збору у розмірі 50% повернути позивачу з державного бюджету. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідачем викладено заяву про відстрочення виконання рішення суду строком на один рік з дати ухвалення рішення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема, укласти договір про постачання природного газу.

Статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 714 ЦК України передбачено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У відповідності до частини 1, 2 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною 1, 4 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 525 ЦК України та частини 7 статті 193 ГК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами частини 1 статті 202 ГК України визначено, що господарське зобов`язання припиняється, окрім іншого виконанням, проведеним належним чином.

Наведене положення законодавства вказує, що коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли така сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.

Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц наголошує, що принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене, зокрема у належний строк (термін).

За приписами статті 173 ГК України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Умовами пункту 3.8. договору передбачено, що приймання-передачі газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Актів приймання-передачі природного газу від 31.10.2020, 30.11.2020, 31.12.2020, 31.01.2021, 28.02.2021, 31.03.2021, 30.04.2021 постачальник передав, а споживач прийняв природний газ на загальну суму 196994037,66 грн. Вказані акти приймання-передачі природного газу містять підписи постачальника та споживача, які скріплено відтисками печаток сторін.

Відповідно до пункту 3.11. договору споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.

Отже, матеріали справи свідчать про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за умовами договору №20/21-7039-БО-32 від 25.09.2020 та постачання споживачу природного газу на загальну суму 196994037,66 грн.

Матеріали справи також свідчать, що 28.09.2021 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Приватним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" було укладено договір про переведення боргу №2021/7039/32, відповідно до умов пункту 1.1. якого, за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник за договором від 25.09.2020 №20/21-7039-БО-32, укладеним між первісним боржником та кредитором (основний договір), у тому числі усі нараховані та не нараховані кредитором на підставі вимог закону та умов основного договору додаткові вимоги (неустойка (штраф, пеня), проценти річних, інфляційні втрати, збитки тощо), а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника за зобов`язаннями та замінює первісного боржника у зобов`язанні.

Умовами пункту 1.2. договору про переведення боргу погоджено, що кредитор дійсним дає згоду на заміну первісного боржника у зобов`язанні новим боржником та на укладення сторонами договору на встановлених у ньому умовах.

Згідно з пунктом 2.1. договору сторони встановили, що сума зобов`язання, яка переводиться на нового боржника, станом на дату укладення договору становить 94540655,52 грн., в тому числі 94540655,52 грн. - основного боргу.

Відповідно до пункту 3.1. договору до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена підпунктом 2.1. пункту 2 договору, а також неустойки (штрафу, пені), процентів річних, інфляційних втрат, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за основним договором.

Умовами пункту 3.2. договору передбачено, що новий боржник зобов`язується перерахувати кредитору грошові кошти у сумі, зазначеній у підпункті 2.1. пункту 2 договору, в порядку та на умовах, визначених основним договором.

Так, умовами пункту 5.1. договору погоджено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" передбачено, що споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Натомість матеріали справи свідчать про порушення відповідачем погоджених умов пункту 5.1. договору №20/21-7039-БО-32 від 25.09.2020 та пункту 3.2. договору про переведення боргу №2021/7039/32 від 28.09.2021 в частині здійснення повної та своєчасної сплати основної заборгованості у розмірі 94540655,52 грн., що визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Частиною 1 статті 75 ГПК України унормовано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутність у матеріалах справи доказів, які б спростовували наявність заборгованості відповідача перед позивачем, а також доказів, які б свідчили про здійснення остаточного розрахунку вартості природного газу, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення основної заборгованості у розмірі 94540655,52 грн., є обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи, визнаною відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 6079506,15 грн. та інфляційних втрат у розмірі 35994482,52 грн., суд зазначає наступне.

Приписами статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 626 ЦК України).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції необхідно мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Разом з тим, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Перевіривши правомірність та правильність здійсненого детального розрахунку 3% річних у розмірі 6079506,15 грн. та інфляційних втрат у розмірі 35994482,52 грн. суд зазначає, що вказані нарахування відповідають умовам договору, положенням законодавства, розрахунок з огляду на прострочення сплати основної заборгованості виконано арифметично вірно, з урахуванням чого, позовна вимога у вказаній частині також визнається судом обґрунтованою, підтвердженою наявними матеріалами справи, визнаною відповідачем та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, визнаною відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

Щодо поданої відповідачем заяви про відстрочення виконання рішення суду, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень має місце у нормах статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини другої якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні приписи містяться у статті 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 17.05.2005 у справі Чижов проти України, заява № 6962/02 виснував, що на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 статті 331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3, 4 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Приписами частини 5 статті 331 ГПК України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Аналізуючи наведені норми суд зазначає, що відстрочення виконання рішення суду є процесуальним інститутом, наслідком реалізації якого є відкладення (перенесення) виконання рішення суду на інший строк у зв`язку з наявністю обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

Норми статті 331 ГПК України не містить конкретного переліку обставин для відстрочення виконання судового рішення, а лише встановлюють критерії для їх визначення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в господарській справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує надання відстрочки виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Разом з тим, питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача.

Вирішення питання про відстрочення виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.

З огляду на вище викладене, запроваджений процесуальними нормами права механізм відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення.

Відтак, особа, яка подала заяву про відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення суду відповідач зазначає, що військова агресія негативно вплинула на фінансовий стан відповідача. За період воєнного стану значно збільшилась заборгованість споживачів за теплову енергію. Станом на 01.02.2022 загальна сума заборгованості споживачів за теплову енергію складала 5,3 млрд. грн., у тому числі населення 4,5 млрд. грн. Станом на 01.09.2023 загальна сума заборгованості споживачів за теплову енергію складає 7,4 млрд. грн., у тому числі населення 6,8 млрд. грн., бюджетних установ 74,9 млн. грн., госпрозрахункових підприємств 480,5 млн. грн., а також заборгованість місцевого та державного бюджету з компенсації пільг 74,3 млн. грн. Вказує, що питома вага теплової енергії що споживається населенням, складає 86% від загального обсягу теплової енергії, що відповідач постачає споживачам.

Крім того, зазначає, що важкий фінансовий стан підприємства підтверджується балансом підприємства станом на 30.06.2023 у якому вказано збитки підприємства. Сума збитків станом на 30.06.2023 становить 4,4 млрд. грн.

Звертає увагу, що починаючи з 24.02.2022 від початку повномасштабної агресії, через активні бойові дії, обстріли міста Харкова, в тому числі об`єктів інфраструктури, було пошкоджено понад 177 об`єктів комунального майна, яке перебуває у господарському віданні відповідача, чим заподіяно значну майнову шкоду, у зв`язку з чим до відділів поліції ГУПН в Харківській області підприємством були подані заяви про вчинення кримінальних правопорушень. Роботи з відновлення пошкодженого та зруйнованого комунального майна вимагають значного фінансування, достатніх джерел якого відповідач на сьогодні не має.

Відповідач також зазначає, що прийняті в період воєнного стану нормативні акти негативно вплинули на фінансовий стан підприємства. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги та припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Виконавчий комітет Харківської міської ради рішенням №163 від 08.06.2022 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних та транспортних послуг в умовах воєнного стану" зобов`язав комунальні підприємства, які надають житлово-комунальні послуги на території міста Харкова, здійснити заходи щодо припинення стягнення плати за надані послуги фізичним особам громадянам України - споживачам за теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 включно. У зв`язку з цим, вартість послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, нарахована категорії споживачів "населення" за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 станом на 01.04.2023 зменшена на суму 1,2 млрд. грн.

Наголошує, що відповідач є найбільшим підприємством у місті Харкові, яке надає комунальні послуги у сфері теплопостачання та підприємством забезпечення життєдіяльності міста. Першочерговим завданням підприємства на теперішній час є проведення робіт з підготовки до опалювального сезону 2023/2024 року, своєчасний початок опалювального сезону та забезпечення безперебійної роботи підприємства протягом опалювального сезону.

Отже, відповідач у поданій заяві резюмує, що на теперішній час підприємство не має можливості виконати рішення суду у даній справі, оскільки не має достатніх коштів для погашення заборгованості з причин, які не залежать від нього. Виконання рішення суду може призвести до зупинення господарської діяльності підприємства через арешт коштів та припинення надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води в опалювальному сезоні 2023/2024 року, споживачам м. Харкова та частини районів Харківської області, що неприпустимо у важкий для країни час.

Заперечуючи проти заяви відповідача про відстрочення судового рішення, позивач зазначає, що посилання на незадовільний фінансовий стан документально не підтверджено та не може вважатися виключною обставиною, що може слугувати підставою для відстрочення виконання рішення суду. Зазначає, що військова агресія та введення в Україні воєнного стану має загальний характер та впливає загалом на економіку держави та на діяльність суб`єктів господарювання, в тому числі позивача. Звертає увагу, що відповідач у заяві про відстрочення виконання рішення суду просить відстрочити виконання рішення суду на один рік, однак не обґрунтовує доцільність відстрочення рішення суду саме на один рік та не надає доказів на підтвердження наявності у нього реальної можливості в майбутньому (через один рік) виконати рішення суду. Відповідач не навів підстав та обставин, які зміняться чи настануть через один рік та які після спливу зазначеного у заяві строку відстрочення дадуть йому можливість виконати рішення суду.

Суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який є продовженим до теперішнього часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджених Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 із змінами, Харківська територіальна громада увійшла до означеного переліку.

З початком введення в Україні воєнного стану Харківська територіальна громада, на території якої розташовано Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" з перших днів знаходилась в зоні активних бойових дій.

Відповідні обставини в силу приписів частини 3 статті 75 ГПК України є загальновідомими та такими, що не підлягають доведенню.

Суд бере до уваги, що Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" є комунальним підприємством у місті Харкові, яке надає комунальні послуги у сфері теплопостачання та підприємством забезпечення життєдіяльності міста (бюджетних установ/організацій, у тому числі школи, дитсадки, лікарні). Відповідно до мети своєї діяльності забезпечує задоволення суспільних потреб населення, підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності у якісній тепловій енергії при найменших витратах. Основними видами господарської діяльності підприємства є виробництво, транспортування, розподіл та реалізація теплової енергії усім групам споживачів за тарифами, що регулюються відповідно до чинного законодавства.

Фінансування господарської діяльності відповідача здійснюється за рахунок платежів від надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню, підприємствам, установам і організаціям. Введення воєнного стану негативно вплинуло на фінансовий стан КП "Харківські теплові мережі". За період воєнного стану значно збільшилась заборгованість споживачів за теплову енергію. Станом на 01.02.2022 загальна сума заборгованості споживачів за теплову енергію складала 5,3 млрд. грн., у тому числі населення 4,5 млрд. грн. Станом на 01.09.2023 загальна сума заборгованості споживачів за теплову енергію складає 7,4 млрд. грн., у тому числі населення 6,8 млрд. грн., бюджетних установ 74,9 млн. грн., госпрозрахункових підприємств 480,5 млн. грн., а також заборгованість місцевого та державного бюджету з компенсації пільг 74,3 млн. грн. При цьому питома вага теплової енергії що споживається населенням, складає 86% від загального обсягу теплової енергії, що відповідач постачає споживачам.

Важкий фінансовий стан відповідача підтверджується балансом підприємства станом на 30.06.2023 у якому вказано збитки підприємства. Сума збитків станом на 30.06.2023 становить 4,4 млрд. грн.

Відповідач також посилається на той факт, що починаючи з 24.02.2022 від початку повномасштабної агресії Російської Федерації проти України, через активні бойові дії, обстріли міста Харкова, в тому числі об`єктів інфраструктури, було пошкоджено понад 177 об`єктів комунального майна, яке перебуває у господарському віданні відповідача, чим заподіяно значну майнову шкоду, у зв`язку з чим до відділів поліції ГУПН в Харківській області підприємством були подані заяви про вчинення кримінальних правопорушень. Роботи з відновлення пошкодженого та зруйнованого комунального майна вимагають значного фінансування, достатніх джерел якого відповідач на сьогодні не має.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги та припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Виконавчий комітет Харківської міської ради рішенням №163 від 08.06.2022 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних та транспортних послуг в умовах воєнного стану" зобов`язав комунальні підприємства, які надають житлово-комунальні послуги на території міста Харкова, здійснити заходи щодо припинення стягнення плати за надані послуги фізичним особам громадянам України - споживачам за теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 включно. У зв`язку з цим вартість послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, нарахована категорії споживачів "населення" за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 станом на 01.04.2023 зменшена на суму 1,2 млрд. грн.

Судом при розгляді заяви також враховано, що першочерговим завданням підприємства на теперішній час є проведення робіт з своєчасної підготовки та початку опалювального сезону 2023/2024 року, а також забезпечення безперебійної роботи підприємства протягом опалювального сезону. У випадку банкрутства, без централізованого опалення в осінньо-зимовий період можуть залишитися важливі об`єкти інфраструктури міста Харкова. При цьому зупинення або обмеження діяльності відповідача вкрай негативно позначиться перш за все на споживачах, в тому числі й тих, які вчасно сплачують надані послуги.

Окрім того, суд враховує, що відповідач визнає наявність обов`язку виконання рішення у даній справі, оскільки у відзиві на позовну заяву заявлені позовні вимог визнано у повному обсязі, не відмовляється та не ухиляється від такого виконання, а навпаки шукає способи погашення заборгованості перед позивачем, однак не має змоги виконати рішення суду негайно у зв`язку з несприятливою фінансовою ситуацією в економіці держави, воєнним станом та прийнятими у зв`язку із цим законодавчими змінами щодо оплати житлово-комунальних послуг.

Щодо тверджень позивача про те, що військова агресія та введення в Україні воєнного стану має загальний характер та впливає загалом на економіку держави та на діяльність суб`єктів господарювання, в тому числі позивача, суд зазначає, що загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне здійснення господарської діяльності. Однак, ступінь цього впливу є різним.

Натомість позивачем не доведено, що відстрочення виконання рішення суду в даній справі призведе до істотного понесення ним додаткових фінансових витрат та негативно вплине на його платоспроможність. Позивачем не надано суду відомостей про його фінансовий стан, зокрема наявність (відсутність) збитків, наявність заборгованості з податків або заробітної плати, доказів, що фінансовий стан позивача є гіршим за фінансовий стан відповідача.

В контексті зазначеного, суд звертає увагу, що передбачена процесуальним законом можливість відстрочення виконання судового рішення не є інструментом ухилення від виконання рішення та жодним чином не звільняє сторону боржника від виконання взятих на себе зобов`язань та виконання вимог стягувача, проте, надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін. Тобто, питання відстрочення виконання судового рішення у даній справі ніяким чином не нівелює статус заборгованості відповідача та не звільняє від обов`язку його сплати.

Окрім зазначеного, судом враховано, що вжиття на даний час державним чи приватним виконавцем заходів по примусовому виконанню рішення суду по даній справі може призвести до зупинення життєво важливої роботи комунального підприємства відповідача та неможливості виконувати покладені на нього завдання, що недопустимо на початку опалювального сезону.

Враховуючи реальне незадовільне фінансове становище відповідача, наразі виконання рішення суду може призвести до його неплатоспроможності, що не буде сприяти ефективному відновленню порушеного права позивача, виконанню рішення суду та може порушити господарську діяльність відповідача, яка направлена на забезпечення вирішення соціально важливих питань населення та відновлення нормального життя людей в найбільш постраждалих від військової агресії районах України.

Виходячи із встановлених обставин даної справи та наявних доказів у їх сукупності, суд вважає, що часткове відстрочення виконання судового рішення дасть підприємству відповідача можливість стабілізувати фінансовий стан, не допустити його банкрутства, що дозволить акумулювати грошові кошти для погашення боргу перед позивачем без значного одноразового фінансового навантаження, а позивачу - можливість реального отримання грошових коштів.

Відтак, часткова відстрочка виконання рішення суду у даному разі є необхідною та здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації відповідача та недопущення невиконання рішення суду на користь позивача, що свідчить про дотримання справедливого балансу інтересів сторін у цій справі.

Окрім того, твердження позивача про те, що відповідачем не наведено підстав та обставин, які зміняться чи настануть через один рік та які після спливу зазначеного у поданій заяві строку відстрочення дадуть йому можливість виконати рішення суду відхиляються судом, оскільки заява відповідача підлягає частковому задоволенню та виконання ухваленого судового рішення підлягає відстроченню менше ніж на один рік з урахуванням імперативних приписів частини 5 статті 331 ГПК України.

Суд звертає увагу, що часткове відстрочення виконання рішення у даній справі не призведе до істотного порушення гарантованих статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року прав позивача на отримання коштів і тим самим захисту майнового права та його інтересу. Тобто, справедливий баланс інтересів сторін у цій справі безумовно дотриманий.

Водночас суд зазначає, що вказаний строк відстрочення виконання судового рішення не є надмірно тривалим і не може вважатися таким, що суперечить вимогам розумності такого строку з огляду на правовий зміст статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та створить сприятливі умови для виконання відповідачем судового рішення, з урахуванням його реального майнового стану.

Також суд враховує, що за практикою Європейського Суду з прав людини в окремих справах проти України короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними щоб піднімати питання про порушення статті 6 Конвенції (див. Корнілов та інші проти України, заява №36575/02, ухвала від 7 жовтня 2003 року).

Так, матеріальний інтерес відповідача полягає у виконанні рішення суду таким чином, щоб це дозволило одночасно не збанкрутувати та продовжити господарську діяльність, а матеріальний інтерес позивача полягає у виконанні рішення суду у даній справі повністю та протягом розумного строку.

Разом з тим, враховуючи сезонний характер надання відповідачем послуг теплової енергії протягом опалювального періоду, сплата споживачами грошових коштів у опалювальному періоді може передбачувано забезпечити надходження додаткових коштів підприємству відповідача та у подальшому дозволить виконати рішення суду. Тобто, фінансування відповідача з початком опалювального періоду у зв`язку з надходженням оплат за надані послуги має покращитись, а результати господарської діяльності будуть позитивними та відстрочення виконання рішення суду у майбутньому надасть можливість відповідачу акумулювати необхідну грошову суму та самостійно здійснити погашення заборгованості без негативного впливу на діяльність та фінансовий стан підприємства.

Отже, на цілковите переконання суду, відстрочка виконання рішення суду в подальшому призведе до реального виконання рішення суду. При цьому через досить нетривалий проміжок часу. Позаяк, не надання такої відстрочки може взагалі призвести до невиконання рішення суду на користь позивача.

З огляду на викладене, керуючись принципами розумності та справедливості, враховуючи матеріальні інтереси позивача та відповідача, характер здійснюваної сторонами господарської діяльності, її суспільне значення, необхідність дотримання балансу і рівноваги інтересів сторін, беручи до уваги поведінку відповідача під час розгляду справи, яка полягала у визнанні заявлених позовних вимог, що свідчить про усвідомлення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, необхідності їх виконання та про відсутність наміру в уникненні від їх виконання, враховуючи, що відповідач позбавлений можливості виконати рішення суду у зв`язку з наведеними вище обставинами, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи, а рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане, суд дійшов висновку про наявність правових та фактичних підстав для часткового задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду та застосування дискреційних повноважень для відстрочення виконання рішення суду строком на сім місяців - до 17.05.2024 р.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним.

За приписами статті 129 ГПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір", у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин, керуючись положеннями статті 129 ГПК України, а також враховуючи частину 1 статті 130 ГПК України, якою визначено право позивача на повернення 50% судового збору, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, яке було реалізоване відповідачем у відзиві на позовну заяву, витрати зі сплати інших 50% судового збору у розмірі 469700,00 грн. покладаються на відповідача.

Одночасно суд наголошує, що питання про повернення вищезазначених 50% судового збору буде вирішено судом після звернення позивача з відповідним клопотанням, в порядку приписів Закону України "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) основну заборгованість у розмірі 94540655,52 грн., 3% річних у розмірі 6079506,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 35994482,52 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 469700,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Заяву Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" про відстрочення виконання рішення суду - задовольнити частково.

Відстрочити виконання рішення господарського суду Харківської області від 17.10.2023 по справі №922/4029/23 строком на сім місяців - до 17.05.2024 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "27" жовтня 2023 р.

Суддя Г.І. Сальнікова