РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.10.2023Справа № 910/13064/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Квента ВК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова»

про стягнення 117 420,41 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» про стягнення 117 420,41 грн, з яких 99 710,00 грн інфляційних втрат та 17 710,41 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач із простроченням сплатив позивачу заборгованість за договором поставки № 145/24ТД від 30.09.2021, стягнуту рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 у справі № 910/5327/22, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення 99 710,00 грн інфляційних втрат та 17 710,41 грн 3% річних за час такого прострочення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 454 ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.08.2023 вручено відповідачу - 28.08.2023.

Приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву, а за висновками суду в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

30.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техмашинкомплект» (постачальник) було укладено Договір поставки № 145/24ТД (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався за замовленням покупця поставити автомобіль спеціального призначення належної якості, код за ДК 021:20-0 Великовантажні мототранспортні засоби (34144220-6 Транспортні засоби аварійно-ремонтного призначення) (далі - товар), а покупець - прийняти цей товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з п. 1.2 Договору кількість, характеристики, комплектація та вартість Товару, визначені у Специфікації (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною цього Договору.

У Специфікації від 30.09.2021, яка є Додатком № 1 до Договору сторони визначили найменування та комплектацію товару, його кількість і вартість.

Відповідно до п. 2.2 Договору постачальник здійснює поставку товару протягом 120 календарних днів з моменту отримання постачальником попередньої оплати, передбаченої п. 3.2 Договору.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що в якості попередньої оплати покупець перераховує постачальнику 30% від загальної ціни цього Договору протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами цього Договору. Остаточний розрахунок здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

13.10.2021 покупець здійснив попередню оплату товару в розмірі 603 576,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 886 від 13.10.2021.

За видатковою накладною № 25 від 02.02.2022 постачальник поставив, а відповідач прийняв товар за Договором.

03.02.2022 сторони підписали акт приймання-передачі транспортного засобу до Договору.

05.02.2022 було складено акт огляду реалізованого транспортного засобу № 7913/22/000001, згідно з яким сторони дійшли висновку, що ідентифікаційні номери складових частин транспортного засобу відповідають номерам в товарно-супровідній документації на транспортний засіб.

Відповідач свого обов`язку зі сплати постачальнику решти вартості товару в сумі 1 408 344,00 грн не виконав.

24.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техмашинкомплект» (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» (цесіонарій) було укладено Договір цесії № 2/2022 відступлення прав грошових коштів (далі - Договір цесії), відповідно до п. 1.1 якого цедент передає (поступається), а цесіонарій приймає право вимоги коштів у розмірі 1 408 344,00 грн, а також суму всіх штрафних санкцій, інфляійних та процентів річних за Договором.

24.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техмашинкомплект» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» було складено акт приймання-передачі документації за Договором цесії.

Про відступлення права вимоги позивач направив відповідачу повідомлення від 29.06.2022. Відповідач заяві від 03.08.2022 визнав зазначену заборгованість перед позивачем.

Наведені обставини встановлені судом під час розгляду справи № 910/5327/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» про стягнення 1 694 283,76 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 у вказаній справі прийнято визнання Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» про стягнення 1 408 344,00 грн основного боргу, позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» 1 408 344,00 грн заборгованості, 12 231,37 грн пені, 149 967,04 грн інфляційних втрат, 13 659,01 грн 3% річних та 14 851,68 грн судового збору.

28.11.2022 відповідач перерахував на рахунок позивача 1 408 344,00 грн на оплату заборгованості та 190 709,11 грн на оплату стягнутих рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 у справі № 910/5327/22 сум, про що свідчать платіжні інструкції № 33218454 та № 33218453.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що відповідач виконав рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 у справі № 910/5327/22 із простроченням, тому наявні підстави для стягнення з відповідача 99 710,00 грн інфляційних втрат та 17 710,41 грн 3% річних, нарахованих на заборгованість за Договором, від дня подання позовної заяви у справі № 910/5327/22 по день її фактичної сплати.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18 та від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16.

Обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 у справі № 910/5327/22 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки підтверджують виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем та розмір цього зобов`язання.

Виходячи зі змісту положень частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604 - 609 Цивільного кодексу України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 цього Кодексу.

Така правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду, зокрема в постанові від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до сталої позиції Верховного Суду, за змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

За результатами розгляду справи № 910/5327/22 судом було встановлено обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 1 408 344,00 грн.

Суд встановив, що відповідач сплатив позивачу 1 408 344,00 грн заборгованості, що підтверджується платіжною інструкцією № 33218454 від 28.11.2022, належним чином засвідчена копія якої наявна в матеріалах справи.

Відтак, з огляду на те, що судове рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, за період, що не охоплюється рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 у справі № 910/5327/22.

Перевіривши надані позивачем розрахунки суд виявив низку помилок.

Так, у позовній заяві у справі № 910/5327/22 позивачем було здійснено розрахунок за період з 04.03.2022 по 29.06.2022 включно, а в цій справі позивач визначив період прострочення грошового зобов`язання з 29.06.2022 по 28.11.2022, тобто позивачем здійснено подвійне нарахування за 29.06.2022, що є неправомірним.

Крім того позивачем не враховано того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 14.08.2019 у справі № 920/200/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17 від 10.12.2019 у справі № 912/2750/18.

За підрахунком суду, здійсненим за період з 30.06.2022 до 27.11.2022, розмір 3% річних склав 17 478,90 грн.

Поряд із цим, наведені помилки не вплинули на правильність розрахунку втрат від інфляції, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 99 710,00 грн інфляційних втрат та 17 478,90 грн 3% річних.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2 678,71 грн. Решта сплаченого судового збору залишається за позивачем.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 31/11, оф. 87; ідентифікаційний код: 24100060) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квента ВК» (04073, м. Київ, вул. Куренівська, буд. 18; ідентифікаційний код: 44747682) 3% річних в розмірі 17 478,90 грн (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят вісім гривень 90 коп.), інфляційні втрати в розмірі 99 710,00 грн (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот десять гривень 00 коп.) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 678,71 грн (дві тисячі шістсот сімдесят вісім гривень 71 коп.).

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 26.10.2023.

Суддя О.С. Комарова