ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
24.10.2023 Справа № 905/1406/23
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу від 20.10.2023 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи № 905/1406/23 та визначено до розгляду судді Величко Н.В.
Частиною другою статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Судовий наказ відповідно до положень статті 232 Господарського процесуального кодексу України є судовим рішенням.
Згідно ч. 1 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.
Суддя постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (частина 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України).
Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Пунктом 1 частини 3 статті 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.
Як вбачається з доданих до заяви про видачу судового наказу документів, в якості доказу сплати судового збору заявником надано платіжне доручення № ZZ420B1RV8 від 10.04.2023 на суму 268,40 грн.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Судом встановлено, що відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованої у автоматизованій системі «Діловодство спеціалізованого суду», судовий збір в сумі 268,40 грн, сплачений відповідно до платіжного доручення № ZZ420B1RV8 від 10.04.2023 зараховано в іншій справі, а саме №905/481/23.
Відповідно до ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається
Поряд з цим, положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливість повторного використання у наказному провадженні одного і того ж платіжного документа про сплату судового збору.
З наведеного можна зробити висновок, що фактично платіжне доручення № ZZ420B1RV8 від 10.04.2023 було використано у справі № 905/481/23.
За таких обставин, подане заявником платіжне доручення № ZZ420B1RV8 від 10.04.2023 на суму 268,40 грн. не може бути враховано судом у даній справі, оскільки вже було використано при поданні заяви про видачу судового наказу в іншій справі.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.
Оскільки заявником не надано належних доказів сплати судового збору за подання заяви про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про те, що вказана заява подана з порушенням вимог статті 150 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для відмови у видачі судового наказу.
Суд звертає увагу заявника, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України).
У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (частина 2 статті 151 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись ст.ст.12, 150-155, 234-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано - 24.10.2023.

Суддя Н.В. Величко