РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2023Справа № 910/6474/20
За позовом Державного підприємства "Антонов"

до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт"

про стягнення 134 266,76 дол США,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

Представники учасників справи:

від позивача: Парубець Є.О.;

від відповідача: Циба Р.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2020 року Державне підприємство "Антонов" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" (надалі-відповідач) про стягнення 134 266,76 дол. США, з яких: 58 077,00 дол. США основний борг та 76 189,76 дол. США пеня (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.08.2020).

Позовні вимоги, з посиланням на ст.525, 526, 530, 610, 612, 1011, 1014, 1022 Цивільного кодексу України ст.193, 216, 217, 230 Господарського кодексу України, обґрунтовані порушенням відповідачем своїх обов`язків за договором комісії № STE-1-156-Д/К-17 від 08.06.2018, в частині повного та своєчасного перерахування вартості реалізованої продукції, наданої позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі № 910/6474/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суд від 08.04.2021 позов задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" на користь ДП "Антонов" основний борг у сумі 49 250,00 дол. США (станом на 28.04.2020 еквівалентно 1 334 798,13 грн), пеню в сумі 1 155 629,18 грн та судовий збір у сумі 37 356,41 грн, у іншій частині позову відмовлено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 у справі № 910/6474/20 в оскаржуваній частині скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. При цьому суд касаційної інстанції скасував рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 лише в оскаржуваній частині, тобто лише стосовно задоволених, згідно вказаних судових рішень, позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі № 910/6474/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суд від 20.12.2022 позов задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" на користь ДП "Антонов" 49 250,00 дол. США основного боргу, 1 155 629,18 грн пені та 37 356,41 грн судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.04.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 у справі №910/6474/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

10.05.2023 матеріали справи №910/6474/20 надійшли до Господарського суду міста Києва та за результатом автоматизованого розподілу передані судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче засідання в справі на 14.06.2023.

08.06.2023 від представника відповідача надійшли пояснення в рамках нового розгляду, з урахуванням висновків Верховного Суду, у яких відповідач зазначив, що кошти в сумі 49 250, 00 дол. США були утримані покупцем та фактично відповідачем не отримувалися, а тому у відповідача не виникає зобов`язання щодо передачі позивачу (комітенту) тих коштів, які не були одержані відповідачем (комісіонером за договором комісії). Окрім того/, вказує, що комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, а тому є неправомірним покладення на відповідача відповідальності за перерахування валютної виручки позивачу поза межами 90-денного строку від дня підписання акту приймання - передачі продукції, враховуючи, що грошові кошти були перераховані позивачу в межах 10-ти денного строку після їх отримання.

Засідання призначене на 14.06.2023 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2023 підготовче засідання призначено на 05.07.2023.

19.06.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення при новому розгляді справи, у яких останній просить задовольнити позов у повному обсязі та наводить свою позицію із урахуванням постанови Верховного Суду від 25.04.2023 та зазначає, що виключно за наявності вини покупця за контрактом комісіонер звільняється від відповідальності перед комітентом у розумінні ст.1016 Цивільного кодексу України (за виключенням випадків необачності або делькреде), водночас за наявності вини комісіонера саме він зобов`язаний нести відповідальність перед комітентом, при цьому саме комісіонер повинен здійснювати контроль за поведінкою покупця, оскільки комітент не має будь-яких заходів впливу на покупця та не є стороною контракту.

У підготовче засідання 05.07.2023 з`явились сторони. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та підготовче засідання відкладено на 22.08.2023.

10.08.2023 від представника відповідача на виконання ухвали суду надійшли пояснення.

11.08.2023 від представника позивача на виконання ухвали суду надійшли пояснення.

У підготовче засідання 22.08.2023 з`явилися представники сторін, враховуючи, що судом під час підготовчого провадження та, зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, протокольною ухвалою закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 03.10.2023.

02.10.2023 від представника відповідача надійшли заперечення.

У судовому засіданні 03.10.2023 представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Протокольною ухвалою судом залишено заперечення відповідача без розгляду, як такі, що подані з пропуском встановленого судом строку.

У судовому засіданні 03.10.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.06.2018 між позивачем (комітент) та відповідачем (комісіонер) укладено договір комісії № STE-1-156-Д/К-17 (надалі - договір комісії), за умовами пункту 1.1. якого, у порядку та на умовах, визначених цим договором, комітент доручає комісіонерові, а комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням та за рахунок комітента, за плату вчинити правочин (укласти зовнішньоекономічний контракт) щодо поставки (продажу) запчастин до військово-транспортних літаків Ан-32 (надалі - продукція), найменування, перелік та істотні умови якого визначаються сторонами в додатку № 1 до цього договору.

Передбачене п. 1.1. договору комісії доручення комісіонер зобов`язується виконати на умовах, найбільш вигідних для комітента (п. 1.2. договору комісії).

Пунктом 2.1. договору комісії визначено, що комісіонер зобов`язаний виконати доручення комітента, визначене п.1.1. цього договору протягом 360 календарних днів з моменту набуття чинності цим договором.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 3.1.10., 3.1.15. договору комісії комісіонер зобов`язується за дорученням та за рахунок комітента здійснити необхідну передконтрактну роботу та укласти контракт з покупцем на умовах, передбачених цим договором. У разі необхідності, та за попереднього письмового погодження з комітентом, вчинити інші (допоміжні) правочини, спрямовані на забезпечення виконання доручення комітента за цим договором, у тому числі шляхом залучення відповідних агентів. У термін протягом 10 робочих днів з дня виконання зобов`язань надати комітенту звіти комісіонера, а також копії документів, що його підтверджують, завірених печаткою комісіонера. Протягом 10 днів з дати підписання контракту з покупцем, надати комітенту завірену копію підписаного контракту.

Комітент у свою чергу зобов`язується, зокрема, передати на комісію відповідно до умов цього договору продукцію згідно з розділом 5 цього договору протягом строків вказаних в додатку № 1 до договору; сплатити комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 7 цього договору; відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за цим договором на умовах, визначених розділом 9 цього договору (п. п. 3.2.1., 3.2.5., 3.2.6. договору комісії).

Відповідно до пунктів 5.8., 5.9. договору комісії приймання-передача продукції проводиться представниками комісіонера та комітента з оформленням акта приймання-передачі. Дата підписання акта приймання-передачі є підтвердженням виконання комітентом зобов`язань за даним договором в частині, що стосується передачі продукції комісіонеру для її реалізації покупцю.

Пунктом 7.1. договору комісії визначено, що за виконання доручення зазначеного в даному договорі комісіонер отримує комісійну плату (що включає в себе ПДВ, який підлягає сплаті комісіонером з отриманої комісійної плати), у розмірі 9 % від загальної погодженої комітентом ціни продажу продукції за цим договором і складає 132 975,00 доларів США.

Згідно з пункту 8.1. договору комісії (у редакції, викладеній в протоколі розбіжностей від 07.08.2018) отримані грошові кошти за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно п. 5.8.

Сторони погодили, що перерахування грошових коштів за цим договором буде відбуватися у валюті контракту (п. 8.2. договору комісії).

Відповідно до пункту 9.4. договору комісії комітент відшкодовує комісіонеру документально підтверджені витрати та понесені збитки, яких він зазнав з вини комітента при вчиненні контракту з покупцем щодо продукції, стосовно якої вчиняється правочин, визначений п. 1.1. даного договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункту 18.1. договору комісії).

Додатком № 1 до договору комісії визначено, що перша партія продукції загальною вартістю 492 500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 90 днів з дати отримання копії контракту згідно п.3.1.15. договору, друга партія продукції загальною вартістю 492 500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 330 днів з дати отримання копії контракту згідно п.3.1.1.5 договору, третя партія продукції загальною вартістю 492 500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 515 днів з дати отримання копії контракту згідно п.3.1.15. договору.

З матеріалів справи вбачається, що 07.08.2018 сторонами було підписано протокол узгодження розбіжностей № 1 до договору комісії.

Крім цього, листом від 25.07.2018 за № 31.1/82/6252-18 відповідачем позивачу було направлено копію контракту № AIR HQ/NMO/AN-32/91230/29ED/240/ENG D3(Q)11271/PUR/STE-1-111-K/KE-17 від 13.03.2018, який отримано позивачем 30.07.2018.

Листом від 17.08.2018 за № 532/9249-18 позивач повідомив відповідача, що 27.08.2018 перша партія продукції буде готова до передачі.

Разом з тим, листом від 19.09.2018 за № 31.1/116/7781-18 відповідач попросив позивача перенести строки передачі першої партії продукції до отримання необхідних документів (ліцензії ДСЕКУ на здійснення експорту, банківської гарантії, акредитиву).

У подальшому, листом від 04.10.2018 за № 31.1/105/8244-18 відповідач проінформував позивача про готовність до відвантаження першої партії виробів за договором, починаючи з 17.10.2018; листом від 18.10.2018 № за 31.1/105/8529-18 відповідач звернувся до позивача з проханням розглянути можливість зменшення розмірів ящика (по ширині) шляхом демонтажу деяких складових частин кіля та подальшої збірки в країні замовника, оскільки, розміри виготовленого ящика для перевезеного кіля перевищують внутрішні габарити морського контейнера.

Позивач листом від 31.10.2018 за № 532/12454-18 повідомив відповідача про зменшення розміру ящика для перевезення кіля та попросив надіслати точну дату прибуття комісії на прийомку продукції.

Листом від 06.12.2018 за № 532/14330-18 позивач зазначив, що продукція згідно договору комісії буде готова до відвантаження 06.12.2018.

17.01.2019 комітент передав, а комісіонер прийняв першу та другу партію продукції, а 21.02.2019 третю партію продукції по узгодженій номенклатурі і цінам, що вказані в додатку № 1 до договору. Вартість кожної з трьох партій продукції становить 492 500,00 дол. США.

Факт прийому-передачі визначених партій продукції підтверджується актами приймання-передачі продукції від 17.01.2019 та від 21.02.2019 (т.1, а.с.39, 40, 46).

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти за продукцію, поставлену за контрактом у рамках виконання доручення комітента були перераховані позивачу трьома платежами, а саме: 21.06.2019 - 280 209,05 дол. США, 02.08.2019 - 625 600,00 дол. США, 17.12.2019 - 49 250,00 дол. США, всього 955 059,05 дол. США.

25.05.2020 між відповідачем та позивачем підписано звіт комісіонера, яким відповідно сторони погодили, що залишок коштів комітента на рахунку комісіонера для забезпечення виконання доручення комітента відповідно до умов комісії станом на 25.05.2020 складає 8 827,00 дол. США, не узгоджена сума витрат комітента складає 49 250,00 дол. США.

У даному випадку предметом спору є визначена позивачем вимога про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 58 077,00 дол. США та 76 189,76 дол. США пені.

Підставами позову є порушення відповідачем умов договору комісії в частині перерахування вартості реалізованої продукції, наданої позивачем відповідачу відповідно до умов зазначеного договору, в повному обсязі та у визначені договором строки.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Водночас, стаття 174 Господарського кодексу України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір, за своєю правовою природою є договором комісії.

Згідно положень статей 1011, 1014 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Ще однією особливістю договору комісії є відповідальність комісіонера перед комітентом за невиконання третьою особою договору у разі, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), а також якщо комісіонер доведе що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки (статті 1016, 1017 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1018 Цивільного кодексу України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Цей імперативний припис закону стосується і сум, отриманих від продажу товару, що належить комітенту, і останній набуває право власності ще до фактичного отримання від комісіонера, але саме того, що придбано, а не того, що має бути придбано, оскільки у контексті частини 3 статті 1017 Цивільний кодекс України, комісіонер, який продав майно за нижчою ціною, повинен заплатити різницю комітентові, якщо комісіонер не доведе, що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки.

Щодо звіту комісіонера, то відповідно до приписів статті 1022 Цивільного кодексу України він надається комітенту після вчинення правочину, разом з передачею всього одержаного за договором. Оскільки законодавством не передбачена форма та зміст звіту, його реквізити, сукупність та наповненість можуть узгоджуватися сторонами. Такий звіт може мати значення документу первинного обміну, передбаченого статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", але у будь-якому разі не змінює зміст правовідносин сторін, якщо сторони не надають такому звіту статус доповнень чи змін до договору, що відповідно має бути обумовлено сторонами з додержанням всіх необхідних умов для зміни або доповнення договору.

Суд встановив, що відповідно до умов пункту 3.1.15. договору, відповідач, листом №31.1/82/6252-18 від 25.07.2018 надіслав позивачу копію контракту № AIR HQ/NMO/AN-32/91230/29ED/240/ENG D3(Q)11271/PUR/STE-1-111-K/KE-17 від 13.03.2018, який позивачем було отримано 30.07.2018.

З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2019 комітент передав, а комісіонер прийняв першу та другу партію продукції, а 21.02.2019 третю партію продукції по узгодженій номенклатурі і цінам, що вказані в додатку № 1 до договору. Вартість кожної з трьох партій продукції становить 492 500,00 дол. США.

26.06.2019 між позивачем та відповідачем підписано звіт комісіонера, у якому зазначено, що станом на 21.06.2019 від інозамовника на виконання контракту було отримано платіж у розмірі 492 500,00 дол. США з утриманням банком в якості штрафних санкцій в розмірі 49 250,00 дол. США. Заборгованість комісіонера перед комітентом станом на 26.06.2019 склала 98 391,06 дол. США. Погоджена комітентом сума витрат - 64 649,89 дол. США, не узгоджена сума витрат - 49 250,00 дол. США.

25.05.2020 сторонами було підписано звіт комітента, у пункті 4 якого зазначено, що на виконання контракту від інозамовника станом на 31.07.2019 отримано платіж у розмірі 985 000,00 дол. США за мінусом комісії банка кореспондента та з утриманням банком в якості штрафних санкцій 49 250,00 дол. США.

Отже, залишок коштів комітента на рахунку комісіонера для забезпечення виконання доручення комітента відповідно до умов договору, станом на 25.05.2020, становить 8 827,00 дол. США (з урахуванням заборгованості комісіонера перед комітентом у сумі 98 391,06 дол. США). Не узгоджена сума витрат - 49 250,00 дол. США.

Тобто, фактично, заявлена до стягнення сума основного боргу в розмірі 58 077,00 дол. США, складається із 8 827,00 дол. США залишку коштів на рахунку комісіонера та 49 250,00 дол. США неузгодженої суми витрат (штрафні санкції банку країни замовника).

Стосовно вимоги про стягнення 8 827,00 дол. США суд зазначає, що в матеріалах справи наявні звіти комісіонера від 31.05.2020 та 30.06.2020 з яких вбачається, що комісіонер продовжував здійснюватися витрати на управління контргарантією.

Відповідач зазначає, що з вказаних грошових коштів він продовжував оплачувати витрати на обслуговування банківської контргарантії, яка згідно з договором контргарантії № 18-1GR0077 від 24.09.2018 діяла терміном до 11.03.2021.

Так, для забезпечення виконання доручення комітента відповідно до умов договору комісії на підставі рахунку № 484 від 30.04.2020, платіжне доручення № 1255 від 12.05.2020 комісіонером було сплачено 370,27 дол. США, на підставі рахунку № 575 від 01.06.2020, платіжне доручення № 1538 від 03.06.2020 - 384,74 дол. США.

Відповідач зазначає, що листом за № 31.34/1128/7013-20 від 20.10.2020 позивачу було направлено на погодження черговий звіт комісіонера від 30.09.2020 в рамках виконання договору комісії, згідно з яким залишок коштів комітента на рахунку комісіонера станом на 30.09.2020 складає 6 960,67 дол. США.

Ухвалюючи рішення від 10.11.2020, суд першої інстанції виходив з того, що залишок коштів у сумі 8 827,00 дол. США слугує для забезпечення виконання доручення комітента, а тому, враховуючи умови договору комісії (п. 3.2.6, п. 7.2, п. 8.1), норми чинного законодавства (ст. 1020, 1024 Цивільного кодексу України), суд дійшов висновку про передчасність таких вимог позивача.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 910/6474/20, суд касаційної інстанції скасував рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 лише в оскаржуваній частині, тобто лише стосовно задоволених, згідно вказаних судових рішень, позовних вимог.

Оскільки, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі № 910/6474/20 було відмовлено в задоволені позовної вимоги про стягнення 8 827,00 дол. США, вказане рішення в цій частині є чинним, у зв`язку з чим ця вимога не підлягає новому розгляду.

Стосовно стягнення суми основного боргу в розмірі 49 250,00 дол. США (неузгодженої суми витрат), суд зазначає таке.

Так, направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд вказав, що згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд звернув увагу на те, що позов у цій справі ДП "Антонов" обґрунтовано наявністю правовідносин, які виникли з договору комісії, а спірна сума відповідно до пункту 8.1 договору комісії є грошовими коштами, отриманими комісіонером, яка у 10 денний термін з моменту надходження від покупця, (але не пізніше 90 календарних днів після підписання акта приймання-передачі згідно п.5.7), за мінусом комісійної плати, перераховується комітенту.

При цьому, позивач посилався на те, що згідно положень статей 1011, 1014 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Крім цього, позивач наголошував, що відповідно до положень статті 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим.

Отже, Верховний Суд акцентував увагу на тому, що для розгляду цієї справи по суті, виходячи із предмету та підстави позову, судам попередніх інстанцій необхідно було надати оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами та встановити обставини, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Зокрема, необхідно було встановити, які зобов`язання виникають у комісіонера з договору комісії, які вказівки містилися у договорі комісії та чи відповідають дії комісіонера цим вказівкам, адже згідно положень статті 1014 Цивільного кодексу України, на яку, як на підставу позовних вимог, посилається ДП "Антонов" (позивач, комітент), комісіонер (відповідач), зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові.

Водночас суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що порядок та підстави відступу від вказівок комітента визначено у статті 1017 Цивільного кодексу України.

Також Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд звернув увагу на постанову Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 908/6156/14 у якій зазначено, що відповідно до частини 1 статті 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Оскільки укладені правочини з третіми особами мали зовнішньоекономічний характер і виконувалися в іноземній валюті, вся одержана комісіонером виручка має бути передана в натурі комітенту як його власність. Наведене положення свідчить про те, що комісіонер перераховує валютну виручку на поточні рахунки комітента за договором комісії. При цьому у комісіонера виникає обов`язок лише перерахувати валютну виручку. Іноземна валюта у цьому випадку як засіб платежу не використовується.

Згідно частиною 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд звертає увагу на те, що договір комісії - це один з видів посередницьких договорів, тобто надання посередницьких послуг, які передбачають здійснення дій в інтересах іншої особи, створюючи для неї певні юридичні наслідки (виникнення, зміну, припинення прав чи обов`язків). Особливістю договору комісії є вчинення правочинів комісіонером від свого імені але за рахунок комітента та у його інтересах. Проте особа з якою комісіонер уклав договір не стає учасником договору комісії. Між нею та комісіонером існує самостійний договір, який підпорядковується правилам залежно від виду цього договору. У цьому зв`язку статтею 1014 Цивільного кодексу України передбачено, що комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок.

Зміст вказівок комітента складають умови правочину, який повинен вчинити комісіонер, зокрема, про сторони, ціну товару, порядок оплати, тощо. Закон не покладає на комітента обов`язку давати комісіонеру детальні вказівки, водночас, комісіонер, хоча і наділений свободою у виборі способів та порядку доручення, але обмежений обов`язком виконати доручення відповідно до звичаїв ділового обороту чи інших вимог, що як правило ставляться. Ще однією особливістю договору комісії є відповідальність комісіонера перед комітентом за невиконання третьою особою договору, у разі, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), а також якщо комісіонер доведе що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки (статті 1016, 1017 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1018 Цивільного кодексу України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Цей імперативний припис закону стосується і сум, отриманих від продажу товару, що належить комітету і останній набуває право власності ще до фактичного отримання від комісіонера, але саме того, що придбано, а не того, що має бути придбано, оскільки у контексті частини 3 статті 1017 Цивільного кодексу України, комісіонер, який продав майно за нижчою ціною, повинен заплатити різницю комітентові, якщо комісіонер не доведе, що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки.

Щодо звіту комісіонера, то відповідно до приписів статті 1022 Цивільного кодексу України він надається комітентом після вчинення правочину, разом з передачею всього одержаного за договором. Оскільки законодавством не передбачена форма та зміст звіту, його реквізити, сукупність та наповненість можуть узгоджуватися сторонами. Такий звіт може мати значення документу первинного обміну, передбаченого статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", але у будь-якому разі не змінює зміст правовідносин сторін, якщо сторони не надають такому звіту статус доповнень чи змін до договору, що відповідно має бути обумовлено сторонами з додержанням всіх необхідних умов для зміни або доповнення договору.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач не виконав зобов`язання за договором щодо розрахунків за товар, переданий на комісію. Водночас, як вже зазначалося, в даному випадку спір стосується валютної виручки, яка не є засобом платежу, а відповідач як комісіонер, повинен передати (перерахувати) за договором комісії.

Як зазначено судом вище згідно із частиною 1 статті 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Суд наголошує, що сторони не заперечують, що фактично все отримане (за мінусом комісійної винагороди) відповідач перерахував позивачу. Як позивач, так і відповідач не заперечують того, що спірна сума є різницею між ціною товару і фактично отриманою та перерахованою відповідачем валютою, оскільки інособою/покупцем було утримано штрафні санкції в розмірі 49 250,00 дол. США.

Частинами 1 та 2 статті 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» встановлено, що гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків.

Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні, крім розрахунків за:

1) операціями зі здійснення іноземних інвестицій та повернення іноземному інвестору прибутків, доходів (у тому числі дивідендів) та інших коштів, одержаних на законних підставах у результаті здійснення іноземних інвестицій;

2) операціями банків з надання банківських та інших фінансових послуг на підставі банківської ліцензії;

3) операціями з надання фінансових послуг, визначених пунктами 1-5 частини другої та частиною третьою статті 9 цього Закону, що надаються небанківськими фінансовими установами та операторами поштового зв`язку, які мають ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій;

4) операціями з розміщення, виплати грошового доходу та погашення облігацій, казначейських зобов`язань України, номінованих в іноземній валюті, якщо це передбачено проспектом цінних паперів (умовами їх розміщення);

5) операціями з купівлі-продажу державних цінних паперів, номінованих в іноземній валюті, якщо ініціатором або отримувачем за такою валютною операцією є банк;

6) іншими операціями, визначеними Митним кодексом України та (або) нормативно-правовими актами Національного банку України.

Розрахунки за операціями, визначеними цією частиною, можуть проводитися в іноземній валюті, у гривні, а також у банківських металах.

Суд зазначає, що комісіонер у правовідносинах за договором комісії перераховує валютну виручку на поточні рахунки комітента за договором. При цьому у комісіонера виникає обов`язок лише перерахувати валютну виручку. Іноземна валюта у цьому випадку як засіб платежу не використовується.

Суд звертає увагу на те, що у відносинах із перерахування валютної виручки від комісіонера комітенту валюта не використовується як засіб платежу, вона уже є власністю останнього і відбувається лише її повернення.

Отже, обов`язком комісіонера є передання комітенту виключно того, що набуте за його дорученням. При цьому, якщо предметом договору комісії є продаж майна, то виручені грошові кошти (валюта) від його продажу у відносинах між комісіонером і комітентом виконують роль не платіжного засобу, а товару.

Так, відповідно до п.8.2. договору комісії сторони погодили, що перерахування грошових коштів за цим договором буде відбуватися у валюті контракту, то в зв`язку з цим відповідач не міг закупити і перерахувати позивачу іноземну валюту (долари США) без її надходження від покупця, оскільки така операція не підпадає під перелік виключень, передбачений частиною другою статті 5 Закону України «Про валюту і валютні операції».

У листі за №40-0007/85939 від 12.12.2022 Національний банк України, який відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» діє як уповноважена державна установа при застосуванні валютного законодавства, зазначив, що «надання коштів комісіонером комітенту з метою відшкодування суми валютної виручки, що має надійти від нерезидента - покупця товару за зовнішньоекономічним контрактом, укладеним комісіонером з метою продажу товару комітента, не відповідає правовій природі договору комісії». Норми валютного законодавства «не передбачають можливості купівлі іноземної валюти для проведення вищевказаних розрахунків на території України».

Тобто, єдиною умовою для перерахування комісіонером комітенту валюти, було її надходження на рахунок комісіонера від покупця.

Враховуючи зазначене суд погоджується з доводами відповідача про те, що він не тільки не був зобов`язаний перерахувати позивачу іноземну валюту до того, як вона надійшла на рахунки відповідача, але й не мав для цього законних підстав.

Як установлено судом вище та підтверджено сторонами, відповідач не отримував грошові кошти в розмірі 49 250,00 дол. США за контрактом № AIR HQ/NMO/AN-32/91230/29ED/240/ENGD3(Q)11271/PUR/STE-1-111-K/KE-17 від 13.03.2018, а тому фактично не міг виконати зобов`язання про перерахування позивачу суми вказаних грошових коштів.

Як вже зазначалося вище, у випадку, якщо третьою особою допускається порушення договору, укладеного з нею комісіонером, і не був застосований механізм поруки (делькредере), закон передбачає право комітента вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи (частина 4 статті 1016 Цивільного кодексу України). Таких підстав, за якими комісіонер відповідає перед комітентом власним майном (коштами), у випадку порушення третьою особою умов договору, укладеного з комісіонером, законом не передбачено (за виключенням необачності або делькредере).

Делькредере - своєрідна умова про взяття комісіонером на себе поруки за виконання зобов`язання третьою особою. У цьому випадку у разі невиконання зобов`язання третьою особою комітент може пред`явити претензії як до комісіонера, так і до третьої особи. Порука комісіонера є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Аналіз положень статті 547 та частини третьої статті 1016 Цивільного кодексу України свідчить про те, що делькредере має бути вчинене тільки в письмовій формі, і лише у такому випадку (якщо делькредере закріплене у письмовому вигляді окремою умовою договору комісії чи окремим правочином) комісіонер несе відповідальність перед комітентом за невиконання зобов`язання третьою особою.

Як установлено судом сторонами в договорі комісії умови, які б за своїм змістом передбачали взяття відповідачем, як комісіонером, на себе поруки перед комітентом за виконання покупцем своїх зобов`язань з проведення остаточних розрахунків за контрактом та перерахування цих коштів комітенту не погоджувались.

Враховуючи викладене, оскільки позивач ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за договором комісії у вигляді грошових коштів отриманих за товар, проте, фактично зазначені кошти були утримані покупцем за контрактом і відповідачем не отримувалися, беручи до уваги те, що відповідач не брав на себе поруку (делькредере) перед комітентом за невиконання покупцем своїх зобов`язань з проведення остаточних розрахунків за контрактом, суд відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення боргу в розмірі 49 250,00 дол. США.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочення термінів розрахунків, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Законодавець у частині першій статті 614 Цивільного кодексу України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно пункту 13.5. договору за прострочення термінів розрахунків комісіонера з комітентом, на вимогу комітента комісіонер зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожний тиждень прострочення, але не більше 10% від загального розміру суми, що не була сплачена вчасно.

Суд встановив, що 17.01.2019 комітент передав, а комісіонер прийняв першу та другу партію продукції, а 21.02.2019 третю партію продукції по узгодженій номенклатурі і цінам, що вказані в додатку № 1 до договору. Вартість кожної з трьох партій продукції становить 492 500,00 дол. США.

Згідно з пунктом 8.1. договору отримані грошові кошти за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно пункту 5.8. договору.

Покупцем було оплачено продукцію наступним чином: 1 партія 21.06.2019 у сумі 442 955, 00 доларів США (мінус комісія іноземного банку в сумі 295, 00 доларів США і штраф в сумі 49 250, 00 доларів США), 2 та 3 партії 31.07.2019 у сумі 935 464,00 доларів США (мінус комісія іноземного банку в сумі 286, 00 доларів США і помилково утриманий штраф у сумі 49 250, 00 доларів США), 17.12.2019 у сумі 49 250, 00 доларів США повернуто помилково утриманий штраф.

Суд встановив, що грошові кошти за продукцію, поставлену за контрактом в рамках виконання доручення комітента, після отримання їх від покупця були перераховані позивачу трьома платежами, а саме: 21.06.2019 - 280 209,05 дол. США, 02.08.2019 - 625 600,00 дол. США та 17.12.2019 - 49 250,00 дол. США.

Тобто, кошти, що отримані від покупця, за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховувались комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту їх надходження від покупця.

За таких обставин, враховуючи, що прострочення оплати продукції допустив покупець, відповідач не поручався за виконання договору покупцем, керуючись нормою, встановленою частиною 3 статті 1016 Цивільного кодексу України, згідно з якою комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), суд приходить до висновку, що правові підстави для стягнення пені з відповідача відсутні.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, надавши оцінку обставинам на які вказав Верховний Суд у даній справі, суд відмовляє в задоволені позовних вимог, що передані на новий розгляд.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Державного підприємства "Антонов" до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" про стягнення 49 250,00 дол. США основного боргу та 1 155 629,18 грн пені відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 16.10.2023.

Суддя Я.А.Карабань