ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2023 р. Справа№ 910/11211/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Кропивної Л.В.

при секретарі: Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Сазонов Є.В. довіреність від 05.01.2023

від відповідачів 1, 2: не з`явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Корум Україна"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2023 р. (повний текст складено 29.05.2023 р.)

у справі № 910/11211/22 (суддя - Головіна К.І.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Корум Україна"

до 1) публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку",

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія Горизонт"

про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И В:

До господарського суду міста Києва з позовом звернулось приватне акціонерне товариство "Корум Україна" (далі - ПрАТ "Корум Україна", позивач) до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку" (далі - ПАТ "ВБР", відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія Горизонт" (далі - ТОВ "ФК Горизонт", відповідач-2) про визнання недійсним договору про внесення змін.

У обґрунтування позовних вимог заявник зазначав, що договір від 31.10.2019 р. про внесення змін до договору про відступлення прав вимоги № 148 від 30.10.2019 р., укладений між ПАТ "ВБР" та ТОВ "ФК Горизонт", є недійсним, оскільки цей правочин був укладений у простій письмовій формі та без нотаріального посвідчення у порушення норм чинного законодавства України. За таких обставин, посилаючись на статті 215, 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив визнати оспорюваний правочин недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.05.2023 р. відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що норми закону не вимагають нотаріального посвідчення правочину про відступлення права вимоги та внесених до нього змін. Окрім того, сторони договору (відповідачі) погодили набрання його чинності, внесених до нього змін та доповнень, з дати підписання сторонами і скріплення відтисками їх печаток, без необхідності нотаріального посвідчення.

Судом також вказано позивачу, що він не є стороною договору, а отже мав обґрунтувати і довести, в чому конкретно полягає порушення його прав та/або законних інтересів у зв`язку з внесенням спірним правочином змін до договору відступлення прав вимоги, чого позивачем зроблено не було.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що судом першої інстанції не було враховано його доводів щодо обов`язкового нотаріального посвідчення оспорюваного правочину, а також безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової фізико-хімічної експертизи та про надсилання матеріалів справи до суду в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача-2.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), судді: Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 10.10.2023 р.

В судовому засіданні 10.10.2023 р. представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідачів 1 та 2 у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с.184-188).

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача 1 та 2 за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.10.2013 р. між ПАТ "ВБР" (банк) та ПрАТ "ТК "Гірничі машини", яке змінило своє найменування на ПрАТ "Корум Україна" (позичальник), був укладений кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № KKMV.154391.009, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти (а.с. 12-15).

Згідно з постановою Правління Національного банку України № 914 від 21.12.2015 р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийняте рішення № 234 від 22.12.2015 р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку".

02.08.2019 р. на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено оголошення про проведення відкритих торгів з продажу активів, що обліковуються на балансі ПАТ "ВБР".

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1907 від 29.07.2019 р. затверджено умови продажу таких активів: "Пул активів, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами, а також дебіторської заборгованості та нерухомості, а саме: активів ПАТ "ВБР", що складаються з прав вимоги за кредитними договорами.

12.09.2019 р. відбулись відкриті торги (аукціон) з продажу лоту № UKR-2019-04, переможцем яких, за результатами закритих цінових пропозицій, визнано ТОВ "ФК Горизонт" з ціновою пропозицією 171 000 001,00 грн. Того ж дня був підписаний протокол електронних торгів (а.с. 18-23).

30.10.2019 р. між ПАТ "ВБР" (банк) та ТОВ "ФК Горизонт" (новий кредитор) укладено договір № 148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (далі - договір відступлення) (а.с. 7-9).

Відповідно до п. 2.1 договору відступлення банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору (далі - боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, або за які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки, договорами іпотеки, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно з додатком № 1 до договору відступлення до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної лінії № KKMV.154391.009 від 04.10.2013 р., а також усіма договорами забезпечення, укладеними між ПАТ "ВБР" та позичальником - ПрАТ "Корум Україна".

Пунктом 2.2 договору відступлення визначено, що новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, набуває усі права кредитора за основними договорами.

Відповідно до п. 3.3 договору відступлення новий кредитор підтверджує, що в момент укладення цього договору, але не пізніше 06.11.2019 р. отримав/отримує від банку всі наявні в нього документи (оригінали або копії/скановані копії (у разі відсутності оригіналів), що підтверджують права вимоги до боржників за відповідним актом приймання-передачі.

Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтиском печаток сторін та нотаріального посвідчення. Будь-які зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови підписання їх сторонами та скріплення відтисками печаток сторін та нотаріального посвідчення (п. 6.5 договору).

31.10.2019 р. між відповідачами був укладений договір про внесення змін до договору № 148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 р., в якому сторони домовились викласти п. 6.5 договору у наступній редакції: "Цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін. Будь-які зміни і доповнення до цього договору є чинними за умови підписання їх сторонами і скріплення печатками сторін" (а.с. 9).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що договір про внесення змін від 31.10.2019 р. є недійсним, оскільки при його укладенні відповідачі не дотримались форми основного договору (№ 148 про відступлення прав вимоги від 30.10.2019 р.), яким передбачалось його нотаріальне посвідчення, а також нотаріальне посвідчення внесених до нього змін.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Водночас під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, предмет та підстави позову, докази, які, на її думку, підтверджують заявлені вимоги. Обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи покладений на господарський суд.

Захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Предметом позову є визнання недійсним укладеного відповідачами договору від 31.10.2019 р. про внесення змін до договору про відступлення прав вимоги № 148 від 30.10.2019 р.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Позивач не є стороною оспорюваного ним договору про внесення змін до договору відступлення права вимоги.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. При цьому, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Водночас судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 13 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак позивачем не було доведено суду наявності свого порушеного права, як заінтересованої особи, у зв`язку з внесенням спірним правочином змін до договору відступлення прав вимоги № 148 від 31.10.2019 р., як і належно не обґрунтовано в чому саме полягає порушення його прав. Окрім того, внесеними змінами до договору відступлення права вимоги не було змінено обсягів прав і обов`язків позивача.

Відхиляючи доводи апелянта щодо обов`язкового нотаріального посвідчення оспорюваного правочину, колегія суддів виходить з наступного.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, а саме: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 ЦК України; іпотечні договори згідно із вимогами статті 18 Закону України "Про іпотеку" та статті 577 ЦК України; договори про спільну часткову власність на земельну ділянку; про купівлю-продаж земельних ділянок, про перехід права власності та про передачу права власності на земельні ділянки; про обмін земельними ділянками, які виділені єдиним масивом у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) відповідно до статей 88, 128, 132, 142 Земельного кодексу України та статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"; договори купівлі-продажу (приватизації) державного майна згідно із статтею 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" та статтею 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію); договори про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; про надання утримання; про припинення права утримання взамін набуття права на нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати; шлюбні договори; договори між подружжям про розмір та строки виплати аліментів на дитину; договори про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно відповідно до статей 69, 78, 89, 94, 109, 189, 190 СК України; договори найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше згідно з вимогами статті 793 ЦК України; договори найму транспортних засобів за участю фізичної особи, договори позички транспортного засобу, у якому хоча б однією стороною є фізична особа відповідно до статей 799, 828 ЦК України; договори про створення акціонерних товариств, якщо товариства створюються фізичними особами відповідно до статті 153 ЦК України; установчі договори про створення друкованих засобів масової інформації, у випадку якщо одним із співзасновників друкованого засобу масової інформації, є фізична особа відповідно до ст. 9 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні"; договори управління нерухомим майном згідно статті 1031 ЦК України; договори про зміну черговості одержання права на спадкування згідно статті 1259 ЦК України.

За домовленістю сторін нотаріуси посвідчують інші правочини, укладені у письмовій формі, нотаріальне посвідчення яких законом не передбачено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір № 148 від 30.10.2019 р., вчинений у письмовій формі, є договором про відступлення права вимоги, та норми закону не вимагають нотаріального посвідчення такого правочину та внесених до нього змін (зокрема, договору про внесення змін від 31.10.2019 р.).

Розглянувши клопотання позивача про надсилання матеріалів справи до суду, в провадженні якого перебуває справа № 910/20940/21 про банкрутство відповідача-2, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Проте, боржник (позивач) не є стороною спірного правочину, що є предметом розгляду даної справи, а тому підстав для направлення її за підсудністю для розгляду в межах справи про банкрутство ТОВ "ФК Горизонт" немає.

Розглянувши клопотання про призначення судової фізико-хімічної експертизи щодо встановлення давності виконання оспорюваного правочину, суд апеляційної інстанції зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмету доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не може бути замінений іншими засобами доказування, а наявні у справі докази є взаємно суперечливими. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 р. у справі № 916/2430/16, від 24.04.2018 р. у справі № 910/9394/17, від 12.12.2018 р. у справі № 910/105772/17.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що для вирішення спору відсутня необхідність у проведенні експертного дослідження.

Таким чином, колегія суддів не вбачає правових підстав для проведення експертизи у даній справі та надсиланні матеріалів до суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача-2, а отже і судом першої інстанції вірно було відмовлено у їх задоволенні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, тож апеляційний суд погоджується із рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/11211/22 і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Корум Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2023 р. у справі № 910/11211/22 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2023 р. у справі № 910/11211/22 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 910/11211/22 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.10.2023 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.В. Кропивна