СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Харків Справа № 922/1971/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А. , суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Андерс О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України (вх.№1750 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.08.2023 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В., повний текст рішення складено та підписано 15.08.2023) у справі №922/1971/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України, м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Циркон-СК, м.Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Циркон-СК коштів у загальному розмірі 738 484,43 грн, з них: 546 159,07 грн основний борг, 21 816,44 грн 3% річних, 170 508,92 грн інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.08.2023 у справі №922/1971/23 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Циркон-СК на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України основний борг у розмірі 546 159,07 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 8192,39 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем було скеровано рахунок не на адресу місцезнаходження відповідача. Водночас, судом враховано практику Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18 (п. 5.22), відповідно до якої Законом не визначено форму пред`явлення вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. Відповідно до п.4.1. договору постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті. Позивачем представлено до суду роздруківку з його архівного відділу офіційного сайту з опублікованими цінами на природний газ з 01.10.2021 по 31.10.2021, тобто підтверджено встановлення ціни природного газу за спірний період. Відповідачем не спростовано висновки суду щодо підтвердження наявності основної суми заборгованості за договором. Щодо стягнення 21 816,44 грн 3% річних та 170 508,92 грн інфляційних втрат, то, як зазначено в рішенні, враховуючи те, що судом було встановлено, що рахунок на оплату був направлений не за адресою місцезнаходження відповідача, то відповідною вимогою про сплату заборгованості необхідно вважати саме пред`явлення позову до суду. Позивачем визначено кінцевий строк нарахування до 31.03.2023, що передує моменту звернення до суду, в зв`язку з чим суд не знайшов підстав для стягнення похідних вимог, а саме 21 816,44 грн 3% річних та 170 508,92 грн інфляційних втрат.

Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 07.08.2023 у справі №922/1971/23 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України щодо стягнення 3% річних у розмірі 21 816,44 грн, інфляційних втрат у розмірі 170 508,92 грн, у стягненні яких було відмовлено, задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що неотримання рахунку на оплату товару не впливає на обов`язок покупця оплатити товар. Позивач виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, відповідно до договору, у строк та порядок передбачений договором, належним чином та в повному обсязі. З 19.10.2021 по 31.10.2021 позивач поставив відповідачу природний газ в об`ємі 13560,00 куб. м. на загальну суму 546 159,07 грн. Таким чином у відповідача виник борг за спожитий природній газ на загальну суму 546 159,07 грн. З огляду на положення п.4.4 Типового договору відповідач мав сплатити вартість поставленого природного газу за жовтень 2021 року до 30.11.2021. До суду не надано докази сплати суми боргу в розмірі 546 159,07 грн в повному обсязі або частково до 30.11.2021. У зв`язку із порушенням строків оплати вартості спожитого відповідачем природного газу, позивач з 01.12.2021 нарахував відповідачу три проценти річних в сумі 21 816,44 грн та інфляційні втрати в сумі 170 508,92 грн. Виходячи з ч.2 ст.265 ГК України та предмету договору, укладеного між позивачем та відповідачем, а також враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та укладеним між ними договором, який за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 ЦК України та статей 264-271 ГК України. Отже, як зазначає скаржник, всі відносини між споживачем та постачальником після укладання договору регулюються Цивільним кодексом та іншими нормативними актами, а саме, Законом України Про ринок природного газу, Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015р. № 2496, Типовим договором постачання природного газу постачальником останньої надії, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 р. № 2501. Таким чином, на думку позивача, він правомірно, відповідно до умов Типового договору нарахував з 01.12.2021 інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином ухвалою суду від 11.09.2023.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 04.07.2017 № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №917-р визначено ТОВ "ГК "Нафтогаз України" постачальником "останньої надії" строком на три роки як переможця конкурсу.

Згідно з пунктом 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" постачальник "останньої надії" - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

У зв`язку із відсутністю постачання природного газу іншим постачальником оператором газотранспортної системи (далі оператор ГТС) за участю операторів газорозподільних систем (далі оператори ГРМ) об`єми природного газу, спожитого ТОВ Циркон-СК з 19.10.2021 по 31.10.2021 автоматично включено до портфеля постачальника останньої надії, тобто ТОВ Газопостачальна компанія Нафтогаз України, і, відповідно, спожитий природний газ віднесено до об`ємів, поставлених позивачем.

Відповідно до інформації від оператора ГРМ/оператора, щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії", ТОВ Циркон-СК включено до переліку таких споживачів з ЕІС-кодом 56XQ00011L9H900N.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2501 затверджено Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії".

Відповідно до п.2.1 Типового договору постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Положеннями п.2.2 Типового договору визначено, що обов`язковою умовою для постачання природного газу споживачу є наявність у споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу або Оператором ГТС договору транспортування природного газу (для прямих споживачів).

За умовами п.3.1 Типового договору постачання природного газу споживачу здійснюється з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи днем початку постачання в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

Підстави для здійснення постачальником постачання природного газу споживачу визначені положеннями Правил постачання (п. 3.2 Типового договору).

Згідно з п. 4.1 Типового договору постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті. Така ціна визначається постачальником відповідно до розділу VI Правил постачання. Нова ціна є обов`язковою для сторін з дня, наступного за днем її оприлюднення постачальником на власному сайті.

Відповідно до п. 4.2 Типового договору об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу за розрахунковий період визначається за даними Оператора ГРМ/Оператора ГТС (для прямих споживачів) за підсумками розрахункового періоду, що містяться в інформаційній платформі оператора газотранспортної системи та надані споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Пунктом 4.3 Типового договору передбачено, що постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).

Споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (п.4.4 Типового договору).

Умовами п.4.5 Типового договору визначено, що у разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За умовами п.п.5 п.5.2 Типового договору споживач зобов`язується знімати фактичні показання комерційних вузлів обліку газу та приладів обліку газу (лічильника) станом на 01 число місяця, що настає за місяцем постачання газу, та повідомляти ці дані постачальнику у спосіб, визначений на веб-сайті постачальника. Споживачі, які не є побутовими, на підставі фактичних показань комерційних вузлів обліку газу оформлюють акти приймання-передачі газу та надсилають їх до п`ятого числа місяця, наступного за місяцем постачання газу.

За змістом п.п.4 п.6.2 Типового договору постачальник зобов`язався протягом десяти робочих днів після початку постачання поінформувати споживача про здійснення постачання природного газу постачальником (із зазначенням дня початку постачання та діючої ціни на момент початку постачання) шляхом направлення письмового повідомлення на поштову адресу споживача.

Відповідно до п.11.1 Типового договору цей договір набирає чинності з дня, визначеного інформаційною платформою Оператора ГТС днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи. Дія цього договору не може перевищувати шістдесят діб протягом календарного року та триває до кінця календарного місяця, наступного за місяцем, в якому почалося фактичне постачання природного газу постачальником. Розірвання (припинення дії) цього договору не звільняє споживача від обов`язку сплатити заборгованість постачальнику за цим договором.

Договір постачання природного газу постачальником останньої надії не потребує двостороннього підписання.

Договір постачання між постачальником останньої надії і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника останньої надії відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

Зі змісту листа ТОВ Оператор газотранспортної системи України №ТОВВИХ-22-13588 від 13.12.2022 вбачається, що споживач з ЕІС-кодом 56XQ00011L9H900N закріплений в Реєстрі споживачів постачальників "останньої надії" у період з 11.10.2021 по 30.11.2021, 02.12.2021 по 25.12.2021 та з 27.04.2022 по 30.04.2022.

Відповідно до інформації щодо закріплення споживача з ЕІС-кодом 56XQ00011L9H900N в Реєстрі споживачів постачальників (додаток 13) у 2021 та 2022 році постачальником "останньої надії" є ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

Відповідно до інформації щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XQ00011L9H900N за період з 19.10.2021 по 31.10.2021 ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" поставило споживачу з ЕІС-кодом 56XQ00011L9H900N природний газ в об`ємі 13560,00 м3.

Позивач проводить нарахування вартості спожитого споживачем природного газу на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/спожитого споживачем природного газу, які отримує в процесі доступу до інформаційної платформи оператора ГТС.

Вартість природного газу визначається шляхом множення об`ємів природного газу на ціну природного газу, визначену відповідно до встановленого тарифу.

Ціна природного газу (з урахуванням ПДВ) відповідно до умов договору опублікована/оприлюднена на сайті позивача, на підтвердження чого до матеріалів справи надано довідку з архіву ціни ПОН для непобутових споживачів за період з 01.10.2021 по 28.09.2022.

Як зазначає позивач у позовній заяві, ним виконано в повному обсязі взяті на себе зобов`язання відповідно до договору, у строк та порядок передбачений договором, належним чином та в повному обсязі. У період з 19.10.2021 по 31.10.2021 позивач поставив відповідачу природний газ в об`ємі 13560,00 куб.м. на загальну суму 546 159,07 грн, в той час як відповідачем не було здійснено оплату за таку поставку. Таким чином у відповідача перед позивачем сформувалась заборгованість за спожитий природній газ у розмірі 546 159,07 грн.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано і заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 21 816,44 грн та інфляційні втрати в розмірі 170 508,92 грн.

Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Частиною 3 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України Про ринок природного газу постачальник "останньої надії" - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Частиною 1 ст. 15 Закону України Про ринок природного газу передбачено, що у разі якщо постачальника ліквідовано, визнано банкрутом, його ліцензію на провадження діяльності з постачання природного газу анульовано або її дію зупинено, а також в інших випадках, передбачених правилами для постачальника "останньої надії", постачання природного газу споживачу здійснюється у порядку, визначеному правилами для постачальника "останньої надії", та на умовах типового договору постачання постачальником "останньої надії", що затверджується Регулятором.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України Про ринок природного газу договір постачання між постачальником останньої надії і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу. Типовий договір постачання природного газу постачальником останньої надії затверджений постановою НКРЕКП № 2501 від 30 вересня 2015 року.

Рішення суду щодо задоволення позову про стягнення основної суми боргу в розмірі 546 159,07 грн не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, не переглядається судом апеляційної інстанції в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що кількість отриманого газу доведені споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу на підставі якого складені акти приймання-передачі послуг розподілу газу; також така інформація доступна відповідачу на інформаційній платформі Оператора ГТС за ЕІС-кодом, як суб`єкту ринку природного газу у межах прав на перегляд відображених відомостей.

Пунктом 4.3 Типового договору передбачено, що постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).

Споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (п.4.4 Типового договору).

Тобто, умовами Типового договору передбачено обов`язок позивача сформувати та надати відповідачу рахунок на оплату природного газу в обумовлений між сторонами спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо).

Як свідчать матеріали справи, в якості доказу направлення рахунку відповідачу, позивачем надано до суду список згрупованих відправлень №16.11.2021-юріки-1, зі змісту якого вбачається, що позивачем було направлено рекомендований лист, зокрема, ТОВ Циркон-СК за адресою: вул. Луганська, 31, Харківська область, Харківській район, м.Харків, 61033.

Водночас, як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адресою місцезнаходження відповідача є: 61027, місто Харків, вулиця Кричевського, будинок 39. При цьому, відповідач не змінював адресу свого місцезнаходження починаючи з 2011 року.

Тобто, як правильно було встановлено місцевим господарським судом, позивачем було направлено рекомендований лист не за адресою місцезнаходження відповідача.

Доказів направлення відповідачу рахунку на оплату природного газу через електронний кабінет споживача матеріали справи не містять.

Стосовно посилань відповідача на чисельну практику Верховного Суду, викладену, зокрема у постановах від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 29.04.2020 у справі №915/641/19, від 04.04.2023 №44/258-б (910/15426/20, відповідно до якої: обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару; за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто носить інформаційний характер; ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №915/641/19, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, вбачається, що судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що відповідач, відповідно до умов договору та оформлених і підписаних, в тому числі зі сторони відповідача на підставі довіреностей видаткових накладних, в яких є посилання на договір №7/01 від 10.01.2018 та зазначено суму переданого позивачем і отриманого відповідачем товару, був обізнаний про суму оплати, яку мав здійснити за отриманий ним товар. Обставин щодо неможливості здійснення оплати за отриманий товар судами попередніх інстанцій не встановлено.

Таким чином, між сторонами були підписані видаткові накладні, в яких зазначена сума переданого позивачем і отриманого відповідачем товару, тобто, відповідач був обізнаний про суму оплати.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15 вбачається, що на виконання умов договору №40-02 від 03.05.2012 про закупівлю послуг, виконавцем були надані, а замовником прийняті послуги на загальну суму 41 974 812,00 грн з урахуванням податку на додану вартість, про що контрагентами було складено зведені акти № 1 від 17.08.2012 та № 2 від 20.12.2012 здачі-приймання наданих послуг, які підписані сторонами без зауважень та заперечень.

Таким чином, між сторонами були складені акти здачі-приймання наданих послуг, тому відповідач був обізнаний з сумою наданих послуг.

У справі №923/712/17 судом було встановлено, що згідно з умовами договору, шляхом підписання специфікації № 1/62016 від 04.03.2014, сторони договору погодили обсяг поставки товару (селітри аміачної N= 34,4%). Згідно специфікації визначена базова ціна та загальна вартість товару 96999 грн. 90 коп., термін сплати повної вартості - 20.08.2014. В специфікації визначена умова - Базова ціна товару підлягає коригуванню згідно з п.3.4.3 договору.

Таким чином, у вказаній справі сума поставки вказана у специфікації, тому відповідач був обізнаний з сумою.

У справі №910/15426/20 Верховним Судом у постанові від 04.04.2023 було зроблено висновок, що згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду рахунок на оплату товару (робіт, послуг) за своєю правовою природою не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти для оплати товару (робіт, послуг), тобто має інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою в розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 вказаного Кодексу, а тому не звільняє боржника від обов`язку здійснити відповідну оплату.

Разом з цим, у справі №44/258-б(910/15426/20) предметом позову є стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна у сумі 290 365,00 грн. Розділом 3 договору сторони погодили, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату, яка визначається на підставі незалежної оцінки, із застосуванням річної орендної ставки в розмірі 15% і становить за базовий місяць розрахунку - вересень 2018 року - 11 194,91 грн (без ПДВ), крім того ПДВ - 2 238,99 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до першого місяця оренди та на індекс інфляції за перший місяць оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, відповідно до наданих Орендодавцем розрахунків.

Таким чином, в договорі оренди був зазначений базовий місяць для подальшого розрахунку орендної плати, яку необхідно було сплачувати орендарю.

За таких обставин позиції Верховного Суду, на які послався позивач в своїй апеляційній скарзі, не є релевантними до обставин даної судової справи, оскільки в межах наведених справ боржник був обізнаний з сумою заборгованості за надані послуги чи товар, в той чи інший спосіб, без надання рахунку та відповідні докази цього містилися в матеріалах справ. В той час як в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про проінформованість відповідача про суму яка підлягала оплаті.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ціна природного газу (з урахуванням ПДВ) відповідно до умов договору опублікована/оприлюднена на сайті позивача.

Однак, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, що Оператором ГРМ було доведено до відповідача про кількість отриманого останнім газу.

Та крім того, надання споживачу рахунку на оплату природного газу у встановлений договором строк та спосіб, відповідно до умов Типового договору, віднесено до обов`язків постачальника - Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України.

Стосовно посилання позивача на те, що у зв`язку із порушенням строків оплати вартості спожитого відповідачем природного газу, він правомірно, відповідно до умов Типового договору нарахував з 01.12.2021 відповідачу три проценти річних в сумі 21 816,44 грн та інфляційні втрати в сумі 170 508,92 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та трьох процентів річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

У постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 22.09.2020 у справі №918/631/19, від 09.11.2021 у справі №320/5115/17).

Позивачем заявлено до стягнення 21 816,44 грн 3% річних та 170 508,92 грн інфляційних втрат за період з 01.12.2021 по 31.03.2023.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18 вказав, що законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, враховуючи те, що рахунок на оплату природного газу за жовтень 2021 року був направлений позивачем не за адресою місцезнаходження відповідача, то відповідною вимогою про сплату заборгованості необхідно вважати саме пред`явлення позову до суду, тобто 28.04.2023, що підтверджується штемпелем Укрпошти на поштовому конверті.

Позивачем визначено кінцевий строк нарахування інфляційних та 3% річних до 31.03.2023, що передує моменту звернення до суду.

За таких обставин, підстави для стягнення 21 816,44 грн 3% річних та 170 508,92 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.12.2021 по 31.03.2023, відсутні, в зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 07.08.2023 у справі №922/1971/23 в оскаржуваній частині без змін як такого, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 07.08.2023 у справі №922/1971/23 в частині відмови у стягненні 3% річних у розмірі 21 816,44 грн, інфляційних втрат у розмірі 170 508,92 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.10.2023

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя І.В. Тарасова