УХВАЛА

04 жовтня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/14190/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.,

за участю представників сторін:

позивача - Кобеляцький Д.М. (адвокат),

відповідача - Чаруковський Р.В. (адвокат)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 (у складі колегії суддів: Яковлєв М.Л. (головуючий), Станік С.Р., Гончаров С.А.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Радос СВ"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 1 616 457,60 грн,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Радос СВ" (далі - Позивач, ТОВ "Радос СВ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Відповідач, АТ "Українська залізниця") про стягнення 1616457,60 грн заборгованості за договором від 09.08.2021 №ДОН/НХ-21369/НЮ-В.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 зі своєчасної та повної оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 у справі №910/14190/22 позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ТОВ "Радос СВ" 1 616 457,60 грн - заборгованості, 90 822,88 грн - витрат на правову допомогу та 24 246,86 грн - витрат зі сплати судового збору.

Розстрочено виконання даного рішення та встановлено графік здійснення платежів.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що Позивач поставив, а Відповідач прийняв товар, що підтверджується видатковою накладною та актом прийому-передачі товару, проте Відповідач розрахувався за поставлений товар лише частково, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

Задовольняючи вимоги Позивача про стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу у сумі 90 822,88 грн, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем доведений факт понесення таких витрат, що розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), що Відповідачем не надано суду заперечень щодо понесених Позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на спростування їх співмірності.

Крім того, враховуючи матеріальні інтереси обох сторін та специфіку діяльності підприємства боржника, а також той факт, що, у разі блокування рахунків боржника, останнім не можливо буде здійснити забезпечення життєво важливих потреб міста, місцевий господарський суд розстрочив виконання рішення суду на 6 місяців та встановив порядок сплати Відповідачем грошових коштів.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/14190/22 змінено шляхом викладення пунктів 2 та 5 резолютивної частини рішення в такій редакції:

"Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Радос СВ" (53200, Дніпропетровська обл., місто Нікополь(з), вулиця Запорізька, будинок 49, ідентифікаційний код 44055420) заборгованість у сумі 1 616 457,60 грн., витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору 24 246,86 грн.

Розстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/14190/22 строком на 6 місяців наступним чином, а саме: квітень 2023 року - 275 117,41 грн.; травень 2023 року - 275 117,41 грн.; червень 2023 року - 275 117,41 грн.; липень 2023 року - 275 117,41 грн.; серпень 2023 року - 275 117,41 грн.; вересень 2023 року - 275 117,41 грн.".

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, в цілому погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Водночас, за висновками апеляційного суду, розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката для даної справи становить 10 000,00 грн.

У касаційній скарзі АТ "Українська залізниця" просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Вимоги скарги обґрунтовані неврахуванням судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18 щодо стандарту доказування.

ТОВ "Радос СВ" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, а також стягнути з Відповідача на свою користь 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, а також матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, а тому касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою підлягає закриттю з огляду на таке.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц.

У постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін "подібні правовідносини" може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проаналізувавши наведені скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія виходить з такого.

У справі №924/233/18, на яку посилається скаржник, вирішувався спір про стягнення заборгованості за договором поставки молока, у також пені, інфляційних втрат і 3 % річних. Верховний Суд у вказаній справі скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій і направляючи справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, звернув увагу на необхідності дослідження судами, окрім обставин оформлення первинних документів, наявності або відсутності реального руху товару, зокрема, обставин його перевезення за видатковими накладними, обставин зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо. Також суд виснував про необхідність здійснення належної оцінки видаткових накладних, приймальних квитанцій на закупівлю молока, проведених господарських операцій між контрагентами зі спірних поставок.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору та отриманої письмової заявки покупця (лист №H3-1/H3T-02/723 від 03.12.2021), Позивач 09.12.2021 поставив Відповідачу товар на загальну суму 1 717 443,84 грн, що підтверджується підписаними сторонами без зауважень видатковою накладною №144 від 08.12.2021 та актом прийому-передачі товару від 09.12.2021.

Колегія суддів наголошує, що приписи статей 76-86 Господарського процесуального кодексу України мають загальний, універсальний характер, оскільки вони є нормами господарського процесуального права, та є обов`язковими при вирішення спору судом незалежно від правовідносин, які виникли між учасниками процесу.

Суд також зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

У справі, яка розглядається, касаційним судом не встановлено обставин недослідження судами зібраних у справі доказів або встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів. Оскаржувані судові рішення у повній мірі відповідають вимогам процесуальних норм щодо повноти дослідження обставин справи та застосування категорії стандарту доказування і не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові, на яку посилається скаржник.

При цьому посилання заявника на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо стандарту доказування та оцінки доказів судом, стосуються не порушення чи неправильного застосування судами правових норм, а фактично зводяться до незгоди з оцінкою зібраних у справі доказів та спонукання суду касаційної інстанції до їх переоцінки, що, відповідно до норм статті 300 Господарського процесуального кодексу України, виходить за межі його повноважень.

За наведених обставин, судова колегія дійшла висновку, що посилання скаржника про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у зазначеній у касаційній скарзі постанові суду касаційної інстанції, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі №910/14190/22 за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця", відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.

Що стосується вимог ТОВ "Радос СВ" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн, про що заявлено у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд зазначає таке.

На підтвердження факту понесення Позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним до відзиву на касаційну скаргу додані копії договору про надання правової допомоги №1/2023 від 02.01.2023, укладеного між Позивачем та Адвокатським об`єднанням "Легал Партнерс Юкрейн" з додатком №1 (прайс-лист), акту про надання правової допомоги від 25.09.2023, підтвердження про отримання винагороди у сумі 15 000,00 грн.

Відповідно до пункту 4.3 договору про надання правової допомоги за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським об`єднанням правової допомоги і її вартість.

В акті про надання правової допомоги від 25.09.2023 визначено, що відповідно до договору про надання правової допомоги №1/2023 від 02.01.2023 Адвокатське об`єднання надало, а Позивач прийняв наступну правову допомогу на загальну суму 15 000,00 грн, що включає в себе:

- підготовка відзиву на касаційну скаргу AT "Українська залізниця";

- підготовка до 3-х необхідних процесуальних документів;

- участь у 1 засіданні по суті (відповідно до п. 6.28 додатку №1 (прайс-лист) до договору №1/2023 від 02.01.2023 про надання правової допомоги).

У судовому засіданні касаційної інстанції представник АТ "Українська залізниця" заперечив щодо відшкодування судових витрат Позивача на професійну правничу допомогу у зазначеному ТОВ "Радос СВ" розмірі, посилаючись на те, що вказаний розмір витрат є завищеним і необґрунтованим з точки зору об`єктивності, необхідності і розумності несення таких витрат та не відповідає фактично наданим послугам адвоката.

Перевіривши наведені вище аргументи, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений ТОВ "Радос СВ" розмір судових витрат на правову допомогу, понесений у зв`язку з розглядом справи №910/14190/22 у суді касаційної інстанції, підлягає зменшенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд акцентує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яку згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи викладене, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У справі, що розглядається, вирішуючи питання, чи є розмір заявлених витрат ТОВ "Радос СВ" на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позиції сторін не змінювалися, аргументи, викладені Позивачем, зокрема, у відзивах на касаційну та на апеляційну скаргу є аналогічними.

При цьому, судова колегія також враховує наявність сталої судової практики у справах з подібними правовідносинами, а також доводи касаційної скарги.

Отже, правова позиція Позивача є сформованою, а доказів додаткового вивчення юридичної природи спірних правовідносин для написання відзиву на касаційну скаргу у справі зі сталою правовою позицією Позивача, не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Зважаючи на викладене, оцінивши подані Позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, врахувавши заперечення Відповідача, беручи до уваги характер спірних правовідносин у даній справі, зміст відзиву на касаційну скаргу, який полягає у незмінності правової позиції, підтриманих адвокатом у судах попередніх інстанцій, з огляду на принципи пропорційності та розумності, колегія суддів вважає, що справедливий і розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу для даної справи становить 5 000,00 грн.

Виходячи з принципу пропорційності та його реалізації у приписах статті 129 Господарського процесуального кодексу України, присуджену на користь Позивача суму судових витрат на професійну правничу допомогу (5 000,00 грн) належить стягнути з Відповідача.

Керуючись статтями 126, 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/14190/22 закрити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Радос СВ" 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв
Судді І. Берднік
І. Міщенко