ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2023 року м.Дніпро Справа № 904/4185/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чус О.В. (доповідач),

суддів Дарміна М.О., Кощеєва І.М.

секретар судового засідання: Солодова І.М.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): Кикіш Софія-Марія Русланівна (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - адвокат;

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): Гурський В.С. (в залі суду) - адвокат, посв. № 0351 від 10.12.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 (повне рішення складено 27.04.2023) у справі №904/4185/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" , м. Дніпро

про стягнення 960 453 грн. 16 коп.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг", м. Київ

про визнання договору недійсним в частині

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" на свою користь боргу в сумі 960 453,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати лізингових платежів за Рамковим договором фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021, за яким станом на 10.11.2022 у нього утворилася заборгованість у визначеній сумі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з зустрічним позовом про визнання недійсним п. 4.7 Рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що даний пункт договору порушує умови рівності сторін, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, суперечить принципу добросовісності. На думку позивача за зустрічним позовом, оспорюваний пункт договору призводить до додаткових витрат та збитків відповідача за первісним позовом. У договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права позивача за зустрічним позовом як споживача (лізингоодержувача), звужені його обов`язки, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за зустрічним позовом за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені його права, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2023 у справі №904/4185/22 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" про визнання недійсним п. 4.7 Рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021 для спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" боргу в сумі 960 453, 16 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області 25.04.2023 у справі №904/4185/22 первісний позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю " ВК Вінкор Транс " на користь Товариства з обмеженою відповідальністю " ОТП Лізинг" заборгованість в сумі 960 453 грн 16 коп., судовий збір в сумі 14 406 грн 80 коп.; зустрічний позов задоволено повністю; визнано п. 4.7 Рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю " ОТП Лізинг " та Товариством з обмеженою відповідальністю " ВК Вінкор Транс ", недійсним; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю " ОТП Лізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" судовий збір у сумі 2 684,00 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване обґрунтованістю, доведеністю та правомірністю заявлених первісних та зустрічних позовних вимог. Судом встановлено, що на час розгляду справи заборгованість відповідача за первісним позовом по договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021 становить 960 453,16 грн та не сплачена, що є підставою для задоволення первісних позовних вимог; п. 4.7 договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021 суперечить приписам ст. 607, ч.1 ст. 617 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для задоволення зустрічного позову.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області 25.04.2023 у справі №904/4185/22 скасувати в частині задоволення зустрічного позову, прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- судом неправильно застосовані норми матеріального права, порушені норми процесуального права, неповно з`ясовані фактичні обставини справи, що призвело до неправильного вирішення зустрічного позову;

- задовольняючи зустрічний позов, суд вийшов за межі позовних вимог, порушив принципи змагальності та диспозитивності;

- судом не враховано законодавчо закріплений принцип свободи договору;

- підписавши договір фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021 та виконуючи його умови, відповідач за первісним позовом підтвердив, що йому зрозумілі та відомі всі умови лізингу та те, що він погодився з ними, в тому числі щодо змісту п. 4.7. договору;

- застосування судом ст. ст. 607, 617 Цивільного кодексу України не відповідає фактичним обставинам справи;

- умови п. 4.7. договору не порушують імперативних приписів, визначених ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України;

- дія ст. 607 Цивільного кодексу України не поширюється на грошові зобов`язання;

- відповідно до ч. 1 ст. 809 Цивільного кодексу України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом;

- з дати підписання акту приймання - передачі об`єкту лізингу до ТОВ «ВК ВІНКОР ТРАНС» перейшли ризики випадкового знищення, втрати або пошкодження об`єкта лізингу, в тому числі в разі відсутності вини лізингоодержувача;

- статті 607, 617 Цивільного кодексу України не передбачають імперативних положень щодо звільнення лізингоодержувача від виконання грошових зобов`язань зі сплати лізингових платежів та припинення договору фінансового лізингу у разі настання вказаних у п. 4.7. договору обставин;

- судом неправомірно застосовані положення ст. ст. 203, 215, 607, 617 Цивільного кодексу України та не застосовані норми права, які підлягали застосуванню: ст. ст. 3, 6, 627, 628, 809 Цивільного кодексу України, ст. 22 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 29.05.2023 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючого судді ОСОБА_1, суддів Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.06.2023 зазначеною колегією суддів відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 у справі №904/4185/22; розгляд апеляційної скарги призначений у судове засідання на 03.07.2023.

04.07.2023 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду по справі №904/4185/22 здійснений повторний автоматизований перерозподіл, за результатами якого її передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Чус О.В., суддів Кощеєва І.М., ОСОБА_2, якою її прийнято до свого провадження ухвалою суду від 06.07.2023; розгляд апеляційної скарги призначений у судове засідання на 28.09.2023.

14.09.2023 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду по справі №904/4185/22 здійснений повторний автоматизований перерозподіл, за результатами якого її передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Чус О.В., суддів Кощеєва І.М., Дарміна М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2023 зазначеною колегією суддів задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» про проведення судового засідання, призначеного на 28.09.2023, за участю його представників, адвокатів Кикіш С - М.Р., Рибалки Н.Ю., в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 28.09.2023 представник позивача за первісним позовом вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення Господарського суду Дніпропетровської області 25.04.2023 у справі №904/4185/22 скасувати в частині задоволення зустрічного позову, прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні 28.09.2023 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення Господарського суду Дніпропетровської області 25.04.2023 у справі №904/4185/22 в оскаржуваній частині залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 20.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" (лізингоодержувач) підписано Рамковий договір фінансового лізингу №11157-FL (далі - договір), відповідно до п. 2.1 якого лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу зобов`язався набути у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування лізингоодержувачу об`єкт лізингу, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Рамкового договору.

Строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу згідно з графіком та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та закінчується не раніше 1 (одного) року від дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту лізингу (п. 2.3 договору).

Приймання лізингоодержувачем об`єкту лізингу в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан об`єкту лізингу і відповідність об`єкту лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем умовам і специфікаціям та умовам рамкового договору (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі об`єкту лізингу до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням об`єктом лізингу, включно (але не обмежуючись) з ризиками, пов`язаними з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом об`єкту лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації об`єкту лізингу в процесі його експлуатації).

З дати підписання акту приймання-передачі (якщо інше не буде погоджено між лізингоодержувачем, лізингодавцем та продавцем (постачальником) письмово), лізингоодержувач має право користуватися об`єктом лізингу у своїй господарській діяльності та зобов`язаний використовувати об`єкт лізингу за його признанням та згідно з умовами цього рамкового договору (п. 4.1 договору).

На чинність рамкового договору не впливають будь-які обмеження або навіть неможливість користування об`єктом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних, або технічних, або економічних причин, випадків, надзвичайних подій або обставин непереборної сили (форс-мажору). В таких випадках всі зобов`язання лізингоодержавача, в тому числі (але не обмежуючись) платіжні зобов`язання, залишаються чинними в повному обсязі (п. 4.7 договору).

Лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі щодо кожного об`єкту лізингу, а також вартість послуг за організацію фінансування відповідно до цього рамкового договору, відповідного протоколу лізингу та графіку, наведеного у такому протоколі лізингу, кожен з яких є невід`ємною частиною цього рамкового договору. Всі такі платежі виконуються у розмірі та у дату платежу, а також у спосіб та на умовах, вказаних для відповідного платежу у рамковому договорі, відповідному протоколі лізингу, відповідному графіку, рахунках, виставлених лізингодавцем, та інших документах лізингу в залежності від випадку та з урахування змін, що можуть відбуватись відповідно до положень документів лізингу. Сплачений лізингоодержувачем перший лізинговий платіж та вартість послуг за організацію фінансування не підлягають поверненню йому за будь-яких умов (п. 6.1 договору).

Якщо у відповідному протоколі лізингу зазначено, що для придбання об`єкту лізингу лізингодавцем було залучено кредитні кошті у гривні, то змінна частина кожного періодичного лізингового платежу, яка зазначена у відповідному протоколі лізингу, змінюється пропорційно зміні, ставки UIRD по відношенню до ставки UIRD, зазначеної у відповідному протоколі лізингу. Розмір UIRD фіксується на дату визначення UIRD. Дата визначення UIRD - це дата, що передує даті укладання договору і застосовується при розрахунку розміру винагороди до дати коригування UIRD. Дата коригування UIRD - це дата, яка наступає через кожні 12 місяців, починаючи з дати визначенні UIRD, у перший робочий день кожного такого 12 місячного періоду. Розмір винагороди кожного періодичного лізингового платежу, яка зазначена в графіку, може бути змінений через кожні 12 (дванадцять) місяців пропорційно зміні ставки UIRD на період 12 місяців для гривні по відношенню до ставки UIRD, яка була встановлена на дату визначення та розміру ставки UIRD на дату коригування, про що сторони зобов`язані будуть внести відповідні зміни в Графік шляхом укладання додаткової угоди до відповідного протоколу лізингу. Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу додаткову угоду до відповідного протоколу лізингу зі зміненим графіком лізингових платежів.

Сторони погодили, що лізингоодержувач підпише та поверне лізингодавцю таку додаткову угоду до відповідного протоколу лізингу, надіслану лізингодавцем, упродовж 5 (п`яти) робочих днів від дня отримання лізингоодерясувачем такої додаткової угоди. Дана додаткова угода до відповідного протоколу лізингу з моменту її підписання лізингоодержувачем стає невід`ємною частиною договору та є обов`язковою для виконання лізингоодержувачем. Якщо лізингоодержувач не підписав додаткову угоду про зміну Графіку лізингових платежів з підстав, зазначених в даному пункті, лізингодавець має право розірвати (відмовитись) в односторонньому порядку від рамкового договору, а лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу лізингодавцю в порядку та на умовах, визначених в пункті 7.7. даного рамкового договору, або достроково викупити об`єкт лізингу на умовах, погоджених сторонами (п. 6.4 договору).

Передача права власності. По закінченні строку лізингу та після здійснення всіх платежів за рамковим договором лізингодавець та лізингоодержувач підпишуть акт про передачу права власності згідно з формою, яку надасть лізингодавець, який буде документом, що підтверджує перехід права власності на об`єкт лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача, та який буде невід`ємною частиною цього рамкового договору. Перехід права власності повинен відбуватися без будь-якої гарантії з боку лізингодавця щодо стану, комплектності та якості об`єкту лізингу (п. 8.1 договору).

Сторони підтверджують, що вони досягли згоди з усіх питань щодо правовідносин, що регулюються цим рамковим договором (п. 11.1 договору).

Цей рамковий договір разом з усіма його додатками та усіма протоколами лізингу становить єдиний договір (п. 11.2 договору).

Цей рамковий договір, протоколи лізингу, документи лізингу, зміни та доповнення до цього рамкового договору є чинними та стають невід`ємною частиною цього рамкового договору, якщо вони здійснені у письмовій формі у вигляді додаткових угод до цього рамкового договору або у письмовій формі у вигляді договорів про внесення змін до цього рамкового договору, які повинні бути підписані уповноваженими особами сторін та скріплені печатками сторін (у разі наявності). До моменту одержання оригіналів вказаних вище документів лізингодавець може посилатись на такі документи, надіслані по факсу або засобами електронного зв`язку, як на оригінали (п. 11.3 договору).

20.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" підписано протокол лізингу №1 до договору, яким, зокрема, визначено найменування об`єкту лізингу (бульдозер на гусеничному ходу SEM, модель 822D, новий, 1 одиниця), строк лізингу (36 місяців), загальна вартість об`єкта лізингу (5 176 890,00 грн), графік сплати лізингових платежів, умови страхування.

12.10.2021 між сторонами підписано додаткову угоду №1 до протоколу лізингу №1 від 20.09.2021 до рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021, якою погоджений новий графік сплати лізингових платежів за період з 25.10.2021 по 25.09.2024 з урахуванням зміненої вартості об`єкту лізингу (5 133 822,00 грн).

12.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" підписано акт приймання-передачі до протоколу лізингу №1 від 20.09.2021 до рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021.

Позивач за первісним позовом зазначає, що за період з 01.02.2019 по 10.11.2022 від відповідача за первісним позовом на виконання договору було сплачено 3 851 851,89 грн, заборгованість за платежами за період з 25.03.2022 по 09.11.2022 становить 960 453,16 грн, що стало підставою для звернення з первісним позовом про її стягнення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з зустрічним позовом про визнання недійсним п. 4.7 Рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що даний пункт договору порушує умови рівності сторін, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, суперечить принципу добросовісності. На думку позивача за зустрічним позовом, оспорюваний пункт договору призводить до додаткових витрат та збитків відповідача за первісним позовом. У договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права позивача за зустрічним позовом як споживача (лізингоодержувача), звужені його обов`язки, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за зустрічним позовом за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені його права, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області 25.04.2023 у справі №904/4185/22 первісний позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю " ВК Вінкор Транс " на користь Товариства з обмеженою відповідальністю " ОТП Лізинг" заборгованість в сумі 960 453 грн 16 коп., судовий збір в сумі 14 406 грн 80 коп.; зустрічний позов задоволено повністю; визнано п. 4.7 Рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю " ОТП Лізинг " та Товариством з обмеженою відповідальністю " ВК Вінкор Транс ", недійсним; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю " ОТП Лізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" судовий збір у сумі 2 684,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене та те, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області 25.04.2023 у справі №904/4185/22 оскаржено в частині задоволення зустрічного позову, колегія суддів не надає правової оцінки в частині задоволення первісного позову.

Статтею 15 ЦК передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способом захисту цивільних прав та інтересів (частина 2 статті 16 ЦК).

Відповідно до частини 1, 2 статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 ЦК визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору, відповідно до статті 3 ЦК, є однією із засад цивільного законодавства.

Статтею 6 ЦК передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Як було встановлено судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" існують правовідносини, що виникли на підставі рамкового договору фінансового лізингу №11157-FL від 20.09.2021.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

У справі, що розглядається Товариство з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" заявило зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним п. 4.7 договору, яким передбачено, що на чинність договору не впливають будь-які обмеження або навіть неможливість користування об`єктом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних, або технічних, економічних причин, випадків, надзвичайних подій або обставин непереробної сили (форс - мажору); в таких випадках усі зобов`язання лізингоодержувача, в тому числі (але не обмежуючись) платіжні зобов`язання, залишаються чинними в повному обсязі.

В якості підстав для задоволення зустрічних позовних вимог Товариством з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" зазначено, що оспорюваний пункт договору порушує принцип рівності сторін та є несправедливим, оскільки призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, зокрема, лізингоодержувача. При цьому, позивач за зустрічним позовом посилався на висновок Верховного Суду, зроблений у постановах від 08.06.2016 у справі №6-330цс16, у справі №6-2766цс15. Позивач за зустрічним позовом вважає, що у договорі лізингу виключені та обмежені його права як споживача (лізингоодержувача), звужені обов`язки, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмету лізингу неналежної якості, одночасно значно розширені права відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства. В якості підстав зустрічного позову зроблено також посилання на ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом першої інстанції зустрічні позовні вимоги задоволені, встановлено, що п. 4.7 договору не відповідає ст. 607, ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204).

У статті 215 ЦК визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК).

Таким чином, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (такий правовий висновок наведено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

У постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 викладено правову позицію, за змістом якої під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права; судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

Згідно ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Предмет лізингу та/або пов`язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 809 ЦК ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 3.3 договору з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі об`єкту лізингу до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням об`єктом лізингу, включно (але не обмежуючись) з ризиками, пов`язаними з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом об`єкту лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації об`єкту лізингу в процесі його експлуатації).

Таким чином, з дати підписання акту приймання - передачі від 12.10.2021 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" перейшли ризики випадкового знищення, втрати або пошкодження об`єкта лізингу, в тому числі й у разі відсутності вини лізингоодержувача.

Позивач за зустрічним позовом помилково ототожнює настання обставин неможливості користування об`єктом лізингу, в тому числі в зв`язку з настанням обставин непереборної сили (форс - мажором), з неможливістю виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором (в тому числі, але не обмежуючись, платіжними зобов`язаннями).

Відповідно до ст. 617 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином, зазначена норма передбачає, що особа, яка доведе, що порушила зобов`язання у зв`язку з настанням форс - мажору, звільняється від відповідальності за його порушення, а не від виконання самого зобов`язання.

Відповідальність за порушення умов договору передбачена, зокрема, п. 7.2, 7.11 договору, проте оспорюваний п. 4.7 договору не містить положень щодо того, що в період дії форс - мажорних обставин до лізингоодержувача можуть застосовуватися штрафні санкції. Отже, п. 4.7 договору не порушує імперативних приписів, визначених ч.1 ст. 617 ЦК, як про це зазначено судом першої інстанції.

У статті 607 ЦК , яка кореспондується з положеннями статті 205 ГК, встановлено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Дія цієї статті не поширюється на грошові зобовґязання, оскільки до них незастосовне поняття неможливості виконання в натурі.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об`єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов`язання (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11.10.2019 у справі № 910/3319/18).

Як було встановлено, зобов`язання відповідача за первісним позовом по договору є грошовими, тому на них не поширюється дія ст. 607 ЦК. Крім того, вищенаведеними законодавчими нормами та умовами договору встановлена відповідальність лізингоодержувача за схоронність об`єкту лізингу.

З огляду на викладене, судом першої інстанції неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 607, 617 ЦК.

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Таким чином, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Суд звертається до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі №902/1592/15, від 18 березня 2019 року у справі №908/1165/17, від 15 травня 2019 року у справі № 923/565/18.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду, встановивши, що п. 4.7 договору суперечить приписам ст. ст. 607, 617 ЦК, місцевий господарський суд, як правильно зазначає апелянт, вийшов за межі позовних вимог, оскільки підстави зустрічного позову були іншими.

Так, посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16, від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, ТОВ «ВК Вінкор - Транс» посилалося на те, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачу.

Колегія суддів виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, п. 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Слід зауважити, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Правовідносини у справі, що розглядається, та у справах № 6-330цс16, №6-2766цс15 не є подібними ані за суб`єктним складом, ані за фактичними обставинами, матеріально - правовим регулюванням.

Підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Частинами 1, 2 ст. 234 ЦК передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Такий правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Отже, при кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.

Позивачем за зустрічним позовом не наведено жодних обставин для визнання оспорюваного пункту договору недійсним на наведеній підставі.

Колегія суддів зауважує, що з огляду на встановлені обставини виконання договору з обох сторін, підстави вважати правочин фіктивним відсутні.

З огляду на викладене, зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим у їх задоволенні судом відмовляється.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 у справі №904/4185/22 в частині задоволення зустрічного позову таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому наявні підстави, передбачені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області в оскаржуваній частині з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за розгляд зустрічного позову та апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс".

Керуючись ст. ст. 269, 270, 277, 282-284, 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 у справі №904/4185/22 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 у справі №904/4185/22 скасувати в частині задоволення зустрічного позову.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд зустрічного позову в сумі 2 684,00 грн покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор Транс" на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 4 026,00 грн, про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

У зв`язку з перебуванням суддів Кощеєва І.М. та Дарміна М.О. у відпустках, повна постанова складена 16.10.2023.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін