ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2023 р. Справа№ 920/407/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сумбуд"

на рішення Господарського суду Сумської області від 16.08.2023 (повний текст складено 25.08.2023)

у справі № 920/407/23 (суддя Вдовенко Д.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Сумбуд"

до відповідача ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2

про визнання недійсним пункту договору,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Сумбуд" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Сумської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) та просило суд визнати недійсним підпункт 5.2.5 договору про інвестування будівництва Житлово-господарського комплексу (Стадіону) в м. Суми на розі вул. Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова від 24 листопада 2009 року № 24/11-з та додаток № 1 до нього, укладений між Приватним акціонерним товариством "Сумбуд" та фізичною особою - підприємцем Коробко Оленою Юріївною з моменту укладення

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний пункт договору, яким встановлено обов`язок позивача відшкодувати відповідачу в повному обсязі у відповідності з додатком №1 до цього договору витрати, понесені відповідачем у зв`язку із підготовкою земельної ділянки під забудову квадратними метрами загальної площі приміщень, укладений від імені позивача його представником Хоботом В.С. не в інтересах юридичної особи, без дотримання майнових інтересів товариства та його акціонерів, всупереч господарським завданням товариства (отримання прибутку), що свідчить про наявність дефекту волі юридичної особи, спотвореної її уповноваженим представником (Хоботом В.С.), який зловживаючи наданими йому повноваженнями створив передумови для виведення майна товариства з обігу товариства без отримання можливості будь-якої компенсацій за відчуження майна з боку їх отримувача - відповідача. На думку позивача на момент укладення спірного договору мала місце зловмисна домовленість між представником позивача та відповідачем щодо надання відповідачу майнових переваг за рахунок особи, яку представляє представник.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірний підпункт договору та додаток №1 до нього укладені у відповідності до норм чинного законодавства і не порушує права позивача, оскільки відповідач підготувала ділянку під забудову, а також передала позивачу правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку, що було її інвестиційним внеском. Позивач не наводить жодного доказу зловмисної домовленості його представника та відповідача, а також не надав доказів того, в чому саме полягає суперечливість інтересів довірителя та які несприятливі наслідки настали для довірителя.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 16 серпня 2023 року у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Сумбуд" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та помилково не застосував норми матеріального права, оскільки за змістом інвестиційного договору кожна сторона має зробити свій внесок; за договором внеском відповідача є нотаріально посвідчена згода на забудову орендованої земельної ділянки та витрати на проведення будівельних робіт із знесення належних їй об`єктів нерухомого майна, що знаходяться на цій земельній ділянки і підготувати земельну під забудову, однак спірним підпунктом договору встановлено обов`язок позивача здійснити відшкодування витрат відповідача на підготовку земельної ділянки під забудову, тобто позивач має обов`язок компенсувати на користь відповідача її інвестиційний внесок (вклад) в спільну інвестиційну діяльність, що є неприпустимим. Суд не пересвідчився, чим мав відповідач взагалі будь-яке власне майно на земельній ділянці, який стан майна на момент укладення договору, чи є передбачена компенсація з точки зору еквівалентності втрат сторін договору, чи усвідомлював ОСОБА_2 на момент вчинення правочину, що вчиняє його всупереч інтересам довірителя, чи мала місце домовленість представника позивача з відповідачем, чи виникли для позивача несприятливі наслідки через досягнення домовленості між його представником і відповідачем. Наслідки укладення спірних норм правочину є несприятливими ані для акціонерів підприємства, ані для підприємства, оскільки при цьому порушуються майнові інтереси вказаних осіб, і суду мав обов`язок самостійно застосувати відповідні норми права щодо належного розгляду заявленої позивачем вимоги.

У доповненні до апеляційної скарги позивач вказує на те, що згідно принципу "суд знає закони" суд мав надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

27.09.2023 від позивача, на виконання вимог ухвали суду про відкриття апеляційного провадження, надійшли докази направлення копії апеляційної скарги третій особі.

Учасники справи належним чином повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвал суду за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (позивачу) та рекомендованими поштовими відправленнями за адресами проживання (відповідачу та третій особі).

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2023, у зв`язку із перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Козир Т.П., суддів Коробенка Г.П., Кравчука Г.А.

02.10.2023 представником відповідача - адвокатом Федірко Я.С. було подано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона не мала можливості ознайомитись з електронною справою, зокрема апеляційною скаргою, та взяти участь у справі у режимі відеоконференції.

Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи відхилено судом, оскільки копія апеляційної скарги направлялась позивачем іншим учасникам справи, а адвокат Федріко Я.С. представляла інтереси відповідача при розгляді справи судом першої інстанції, отже їй відомі обставини справи.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 ГПК України, ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін і третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 24.11.2009 між фізичною особою-підприємцем Коробко Оленою Юрієвною, як стороною-1, та Відкритим акціонерним товариством "Сумбуд" (наразі - Приватне акціонерне товариство "Сумбуд", як стороною-2, в особі заступника голови управління - начальника УКБ ВАТ "Сумбуд" Хобота Віктора Степановича, що діяв на підставі доручення ВАТ "Сумбуд" №4143 від 03.09.2009 та Положення, був укладений договір № 24/11-з про інвестування будівництва Житлово-господарського комплексу (Стадіону) в м. Суми на розі вул.Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова (далі - договір), предметом якого є сукупність практичних та юридичних дій сторін щодо проектування та будівництва Житлово-громадського комплексу (Стадіону) в м. Суми на розі вул. Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова (далі - Об`єкт інвестування).

За умовами договору сторони своїми силами, засобами, за рахунок власних і залучених коштів та матеріальних ресурсів здійснюють інвестування в будівництво Об`єкту інвестування, визначеного ст. 4 договору, з метою завершення будівництва, введення в експлуатацію та отримання у власність завершеного будівництвом Об`єкту інвестування в частках, визначених договором (п. 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.3 договору позивач здійснює інвестування в будівництво Об`єкту інвестування шляхом фінансування за рахунок власних і залучених коштів сукупних витрат, пов`язаних із проектуванням та будівництвом Об`єкту інвестування, та виконання функцій замовника будівництва.

Пунктом 2 договору встановлено, що відповідач здійснює інвестування в будівництво Об`єкту інвестування шляхом передачі позивачу нотаріально посвідченої згоди на забудову земельної ділянки площею 1,5984 га, що знаходиться за адресою м. Суми на розі вул. Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова та її підготовки для проведення будівельних робіт шляхом знесення об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на цій ділянці і належать відповідачу на праві власності.

У розділі 5 договору визначені зобов`язання сторін.

Так, відповідач зобов`язаний (п. 5.1.1-5.1.13 договору):

- надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на забудову земельної ділянки площею 1,5984 га, що знаходиться за адресою м. Суми, вул. на розі вул.Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова і перебуває у користуванні відповідача;

- підготувати земельну ділянку до 01.12.2009 під забудову шляхом знесення об`єктів нерухомого майна, які належать відповідачу на праві власності і розташовані на земельній ділянці, призначеній під забудову, а саме: Житлово-спортивного комплексу (Стадіон);

- передати позивачу для здійснення функцій замовника оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку;

- сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою згідно із договором з Сумською міською радою від 24 червня 2008року, до оформлення позивачем права користування земельною ділянкою на своє ім`я у відповідності з п. 5.2.8 договору;

- у термін до 01.12.2009 надати всі необхідні, у тому числі письмові та завірені нотаріально, згоди на забудову земельної ділянки позивачем під Житлово-спортивний комплекс;

- сприяти позивачу в усіх його діях, пов`язаних із будівництвом та інвестуванням об`єкту інвестування, в тому числі на письмовий запит позивача надавати всю необхідну документацію, пов`язану із виконанням цього договору;

- надавати позивачу вичерпну інформацію щодо своїх зобов`язань перед третіми особами, яка будь-яким чином стосується будівництва об`єкту інвестування;

- забезпечити підписання акту розподілу площі об`єкту інвестування, у відповідності до розмірів, визначених даним договором, протягом 5 (п`яти) днів з дня введення закінченого будівництвом об`єкту інвестування в експлуатацію та забезпечити оформлення та реєстрацію права власності позивача та відповідача на об`єкт інвестування у відповідності до вимог чинного законодавства України;

- передати (доручити) позивачу виконання функцій "Замовника будівництва" з правом введення об`єкта в експлуатацію і оформлення власності на збудовані приміщення; погодити з позивачем генплан забудови ділянки та затвердити його у головного архітектора міста; протягом 10 днів після здачі об`єкта інвестування подати у Бюро технічної інвентаризації (БТІ) пакет документів, необхідний для здійснення реєстрації закінченого будівництвом Об`єкта інвестування та реєстрації права власності на нього відповідно до часток кожної із Сторін за даним Договором.

- всі дії відповідача, що передбачають подальшу оплату (компенсацію) за рахунок позивача, мають бути попередньо письмово погоджені з позивачем.

- відповідач гарантує, що на день укладання договору земельна ділянка, призначена для будівництва об`єкта, не відчужена, не перебуває під забороною (арештом) та заставою, включаючи податкову заставу, судового спору та прав третіх осіб, що перешкоджатимуть виконанню цього договору, щодо вказаної земельної ділянки не існує, що підтверджується документами згідно з п. 5.1.5. договору.

Позивач, у свою чергу зобов`язався (п. 5.2.1.-5.2.9.):

- забезпечити виконання функцій замовника об`єкту інвестування;

- забезпечити фінансування проектування та будівництва об`єкту інвестування;

- забезпечити фінансування сукупних витрат, визначених цим договором та передбачених чинним законодавством України. Інвестування будівництва об`єкту інвестування здійснюється позивачем як в грошовій формі, так і шляхом поставки на об`єкт інвестування необхідних матеріалів. Під матеріалами сторони розуміють будівельні матеріали, устаткування, інструменти, пристрої, техніку та обладнання, які використовуються в процесі будівництва об`єкту інвестування;

- забезпечити використання будівельного майданчику за цільовим призначенням земельної ділянки, на якій він розміщений;

- відшкодувати відповідачу у повному обсязі, у відповідності із додатком №1 до цього договору, витрати, понесені відповідачем у зв`язку із підготовкою земельної ділянки під забудову шляхом знесення розміщених на ній об`єктів нерухомого майна (пп.5.2.5);

- розпочати роботи не пізніше, ніж через місяць після отримання дозволу на початок виконання будівельних робіт об`єкта інвестування у відповідності з технічними нормами, встановленими чинним законодавством України та нормативними актами з питань будівництва;

- додержуватися державних норм і стандартів, встановлених законодавством України, виконувати вимоги державних органів і посадових осіб, що пред`являються в межах їх компетенції;

- компенсувати відповідачу витрати на сплату оренди, але не більше витрат обумовлених у п.5.1.4 цього договору, згідно рахунків, наданих відповідачем;

- протягом трьох місяців з моменту отримання від відповідача заяви про відмову від користування земельною ділянкою на користь позивача, оформити право користування земельною ділянкою на своє ім`я. У разі перевищення вказаного вище терміну відшкодовувати витрати відповідачу по оплаті за користування земельною ділянкою.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного його виконання (п. 7.1. договору).

У додатку №1 до договору визначені об`єкти, які підлягають передачі позивачем відповідачу, у визначені у додатку строки, за підготовку земельної ділянки під забудову, зокрема: вул. Інтернаціоналістів, 55Б, площа 114,1 кв.м., офісне приміщення №5; вул.Прокоф`єва, 14, кв.140, площа 55,75 кв.м., 1 кім; вул.Інтернаціоналістів, 55Б, мансарда, площа 90,00 кв.м.; вул.Кірова, 211а, кв.129, площа 59,62 кв.м., 2 кім; вул.Прокоф`єва, 14, 2-черга, площа 80,53 кв.м., всього 400,00 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що підпункт 5.2.5 договору та додаток №1 до договору, укладені від імені позивача його представником Хоботом Віктором Степановичем не в інтересах юридичної особи, без дотримання майнових інтересів товариства та його акціонерів, всупереч господарським завданням товариства (отримання прибутку), що свідчить про наявність дефекту волі юридичної особи, спотвореної її уповноваженим представником (Хоботом В.С.), який зловживаючи наданими йому повноваженнями створив передумови для виведення майна товариства з обігу товариства без отримання можливості будь-якої компенсацій за відчуження майна з боку їх отримувача - відповідача.

На думку позивача, на момент укладення спірного договору мала місце зловмисна домовленість між представником позивача та відповідачем щодо надання відповідачу майнових переваг за рахунок особи, яку представляє представник. Фактично за умовами п. 5.2.5 договору позивач має обов`язок відшкодувати (компенсувати) на користь іншої сторони її вклад (внесок) у спільну інвестиційну діяльність, що є неприпустимим.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд визнати недійсним зазначений пункт договору та додаток №1 до договору відповідно до ст. 232 ЦК України, оскільки він укладений не в інтересах юридичної особи та з порушенням статей 92,232, 237, 238 ЦК України.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач посилалась на те, предметом договору є сукупність практичних та юридичних дій сторін щодо проектування та будівництва Житлово-громадського комплексу (Стадіону) в м. Суми на розі вул. Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова. Сторони своїми силами, засобами, за рахунок власних і залучених коштів та матеріальних ресурсів здійснюють інвестування в будівництво "Об`єкту інвестування", з метою завершення будівництва, введення в експлуатацію та отримання у власність завершеного будівництвом "Об`єкту інвестування" в частках, визначених договором. Даний пункт договору нівелює посилання позивача щодо безпідставного виведення активів товариства, що нібито призвело до втрати підприємством позивача можливості отримання прибутку, адже основною кінцевою метою інвестування було отримання у власність завершеного будівництвом "Об`єкту інвестування". Позивачем не враховано той факт, що інвестиційним вкладом відповідача є земельна ділянка площею 1,5984 га, що знаходиться за адресою: м. Суми на розі вул. Якіра, пров.Червоногвардійський, вул. Смирнова, щодо якої відповідач (сторона-1) згідно п.п. 5.1.1 договору надала згоду на забудову та згідно п.п. 5.1.2 підготувала земельну ділянку під забудову, а також передала стороні-2 правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку (п.п. 5.1.3 договору). Позивач повинен був компенсувати витрати, пов`язані з виконанням договору квадратними метрами згідно з додатком №1 до договору. Представник позивача Хобот В.С. діяв від імені позивача на підставі доручення ВАТ "Сумбуд" №2143 від 30.09.2009 та Положення, тобто мав законні підстави для укладення договору. Позивач не наводить жодного доказу зловмисної домовленості. Доказів в чому саме полягає суперечливість інтересів довірителя та які несприятливі наслідки настали для довірителя позивач не надав Відповідно до п.п.11.8 договору сторони підтверджують, що укладаючи цей договір вони керувалися принципом свободи договору, встановленого ст. 6 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів наявності усіх ознак правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони, тому відсутні підстави для визнання недійсним спірного пункту договору та додатку №1 до договору відповідно до ст. 232 ЦК України.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між позивачем і відповідачем у даній справі виникли на підставі договору про інвестування будівництва Житлово-господарського комплексу (Стадіону) в м. Суми на розі вул. Якіра, пров. Червоногвардійський, вул. Смирнова від 24 листопада 2009 року № 24/11-з.

Предметом розгляду даного спору є вимога про визнання недійсними окремих положень вказаного договору і додатку №1 до нього з підстав того, що мала місце зловмисна домовленість між представником позивача та відповідачем, оскільки представник позивача Хобот В.С. діяв не в інтересах юридичної особи, без дотримання майнових інтересів товариства та його акціонерів, всупереч господарським завданням товариства (отримання прибутку).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. № 6-301цс15 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Позивач вказує, що договір укладений від імені позивача його представником Хоботом В.С. не в інтересах юридичної особи, без дотримання майнових інтересів товариства та його акціонерів, всупереч господарським завданням товариства (отримання прибутку), що свідчить про наявність дефекту волі юридичної особи, спотвореної її уповноваженим представником (Хоботом В.С.), який зловживаючи наданими йому повноваженнями створив передумови для виведення майна товариства з обігу товариства без отримання можливості будь-якої компенсацій за відчуження майна з боку їх отримувача - відповідача. На думку позивача на момент укладення спірного договору мала місце зловмисна домовленість між представником позивача та відповідачем щодо надання відповідачу майнових переваг за рахунок особи, яку представляє представник.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17 зазначено, що ч. 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №357/6663/16-ц зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

У постанові від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в частині застосування ст. 232 ЦК України зазначила, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Відповідний висновок, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя також викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/14138/18, у якій враховано позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 щодо того, що є зловмисною домовленістю.

Крім цього, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц міститься висновок, що тлумачення статті 232 ЦК України свідчить, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Відповідний висновок також міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №182/3593/17.

Також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №753/7290/17 міститься висновок про те, що за змістом ст. 232 ЦК України необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Тобто, Верховним Судом сформовано позицію, відповідно до якої необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють.

З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Правило, передбачене частиною 3 статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

При цьому словосполучення "у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень.

Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (статті 12 Цивільного кодексу України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді.

З преамбули спірного договору вбачається, що з боку позивача він був укладений заступником голови управління - начальником УКБ ВАТ "Сумбуд" Хоботом Віктором Степановичем, що діяв на підставі доручення ВАТ "Сумбуд" №4143 від 03.09.2009 та Положення, однак позивач до матеріалів справи не надав ні вказаного доручення №4143 від 03.09.2009, ні Положення, що позбавляє суд можливості перевірки обсягу повноважень особи, яка підписала договір від імені позивача.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, позивач жодними доказами не доводить наявності зловмисної домовленості між Хоботом В.С., який діяв від імені товариства та Коробко Оленою Юріївною щодо погодження умов п. 5.2.5 договору та укладення додатку № 1 до договору з метою отримання власної (представником позивача) або обопільної (представником позивача та відповідачем) вигоди.

Погодження між сторонами умов договору до його укладення не свідчить про наявність умисного зговору і позивач не подав доказів на підтвердження виникнення негативних наслідків для позивача.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України "Про інвестиційну діяльність".

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону України "Про інвестиційну діяльність" (тут і далі - у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери; рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Згідно з ч. 1 ст.2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

За змістом статті 4 цього Закону об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

За своїм змістом інвестиційна діяльність полягає у трансформації цінностей (інвестицій) в об`єкти такої діяльності та наступне одержання доходу за рахунок приросту капітальної вартості зазначених інвестицій або від їх використання.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, твердження позивача про фактичне відшкодування позивачем відповідачу за умовами спірного пункту договору його внеску у спільну інвестиційну діяльність є необґрунтованими, оскільки виходячи з умов договору внеском відповідача є згода на забудову земельної ділянки площею 1,5984 га, яка перебуває в оренді у відповідача на підставі договору оренди, підготовка земельної ділянки для проведення будівельних робіт шляхом знесення об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на цій ділянці і належать відповідачу на праві власності.

За умовами спірного пункту договору та додатку № 1 до договору позивач відшкодовує витрати понесені відповідачем з підготовки земельної ділянки для проведення будівельних робіт шляхом знесення об`єктів нерухомого майна.

Таким чином, виходячи зі змісту договору відповідачу передаються визначені у додатку №1 об`єкти нерухомості за знесення об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці, де планується будівництво, які перебувають у власності відповідача.

Водночас, відповідно до п. 5.1.12 договору, всі дії відповідача, що передбачають подальшу компенсацію за рахунок позивача, мають бути попередньо письмово погоджені з позивачем.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, апеляційний господарський суд погоджується із висновку суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності усіх ознак правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони, отже відсутні підстави для визнання недійсним спірного пункту договору та додатку № 1 до договору відповідно до ст. 232 ЦК України, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про те, що "суд не пересвідчився, чим мав відповідач взагалі будь-яке власне майно на земельній ділянці, який стан майна на момент укладення договору, чи є передбачена компенсація з точки зору еквівалентності втрат сторін договору, чи усвідомлював ОСОБА_2 на момент вчинення правочину, що вчиняє його всупереч інтересам довірителя, чи мала місце домовленість представника позивача з відповідачем, чи виникли для позивача несприятливі наслідки через досягнення домовленості між його представником і відповідачем", апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно положень ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Позивачем до позовної заяви були додані лише копія договору і додатку №1 до нього, однак не надані ні доручення ВАТ "Сумбуд" №4143 від 03.09.2009 та Положення, на які посилання у договорі, не докази щодо виконання вказаного договору, ні доказів передання відповідачу майна зазначеного у додатку №1 до договору, ні доказів наявності (чи відсутності) нерухомого майна відповідача на земельній ділянці, яка передана позивачу по договору, ні доказів того, що спірний пункт договору і додаток №1 порушує майнові інтереси товариства та його акціонерів, тому суд першої інстанції правомірно прийняв рішення на підставі поданих позивачем доказів.

Посилання апелянта на те, що в порушення принципу "суд знає закон" суд першої інстанції не застосував для вирішення спору належні приписи юридичних норм, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки при розгляді даного спору суд першої інстанції застосував саме ті норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, а самостійна зміна судом підстав або предмету позову суперечить принципам диспозитивності господарського судочинства.

За таких обставин, доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Сумської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сумбуд" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 16 серпня 2023 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Сумської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.10.2023.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук