ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/3573/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-консультаційна фірма ДОВІРА-М (61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 47/49, кв. 23)
до Товариства з додатковою відповідальністю РОСС (61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 129)
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-консультаційна фірма ДОВІРА-М звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю РОСС, в якому просить:

- Стягнути з ТДВ "РОСС" (вул. Велика Панасівська, буд. 129, м. Харків, 61017, Код ) на користь ТОВ ТКФ ДОВІРА-М борг за електричну енергію (з урахуванням індексу інфляції) у сумі 619 399,15 грн. на п/р НОМЕР_1 в ХОУ ВАТ Державний Ощадбанк України, МФО 351823, .

- Стягнути з ТДВ "РОСС (вул. Велика Панасівська, буд. 129, м. Харків, 61017, Код ) на користь ТОВ ТКФ ДОВІРА-М пеню у розмірі 310 168,56 грн. на п/р НОМЕР_1 в ХОУ ВАТ Державний Ощадбанк України, МФО 351823, .

- Стягнути з ТДВ "РОСС" (вул. Велика Панасівська, буд. 129, м. Харків, 61017, Код ) на користь ТОВ ТКФ ДОВІРА-М 3% річних у розмірі 20 700,38 грн. на п/р НОМЕР_1 в ХОУ ВАТ Державний Ощадбанк України, МФО 351823, .

- Стягнути з ТДВ "РОСС" (вул. Велика Панасівська, буд. 129, м. Харків, 61017, Код ) на користь ТОВ ТКФ ДОВІРА-М судовий збір у сумі 14 254,02 грн. на п/р НОМЕР_1 в ХОУ ВАТ Державний Ощадбанк України, МФО 351823, .

Позов обґрунтований невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 305 від 08.01.2019 щодо оплати спожитої електричної енергії.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3573/23. Задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов. Роз`яснено, що у разі ненадання відзиву на позов у встановлений судом строк, справа згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України буде розглянута за наявними в ній матеріалами. Також, роз`яснено сторонам, що відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

В той же час, відповідач своїм правом, наданим відповідно до ст.251 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на позов не надав.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 14.08.2023 направлена судом на адресу відповідача, яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як місцезнаходження відповідача. Проте, вказана ухвала була повернута на адресу суду з позначкою пошти "За закінченням терміну зберігання".

Разом з цим, суд звертає увагу, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17.

Крім того, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - Правила).

Так, для отримання поштових відправлень особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Відсутність відповідача за місцем їх державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

В той же час, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд звертає увагу, що кінцевим строком вирішення даного спору, у відповідності до ст. 248 ГПК України, є 13.10.2023, проте, зважаючи на перебування судді Суслової В.В. на лікарняному, рішення у даній справі постановлено у перший робочий день судді, тобто 16.10.2023.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

У зв`язку з відокремлення функцій з розподілу електричної енергії від функцій постачання електричної енергії, що визначено положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 (далі - Закон) та на підставі Ліцензії на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виданої Національної комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП), про що видано Постанову НКРЕКП від 18.09.2018 року № 1007, ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М» є постачальником електричної енергії споживачу.

Відповідно до статті 4 Закону України Про ринок електричної енергії (далі - Закон) учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Згідно зі ст. 56 Закону постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Між ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М» та ТДВ "РОСС" укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №305 від 08.01.2019 року з додатковими угодами №1 від 08.01.2019 року та №2 від 08.01.2019 року.

Згідно укладеного договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

У відповідності пп. 2 п. 3.2 Договору Споживач зобов`язаний щомісяця на підставі даних приладів обліку електроенергії, не пізніше встановленої дати оформлювати та надавати Постачальнику відомості про фактичні обсяги споживання електричної енергії, а Постачальник зобов`язується щомісяця до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця наступного за розрахунковим, оформляти та надавати Споживачу акт купівлі-продажу електричної енергії між Споживачем та Постачальником на підставі наданих ППКО відомостей про споживання електричної енергії відповідно до вимог та у порядку, передбачених ПРРЕЕ та цим Договором (п.п. 2 п. 4.2 Договору)

Таким чином, розрахунки за спожиту електроенергію Споживача ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М» проводить на підставі переданих у відповідності до наведених вимог показів приладу обліку в порядку передбаченому умовами договору.

Згідно п.п. 1 п. 4.2. Договору №305 від 08.01.2019 року Постачальник зобов`язується постачати електричну енергію Споживачу на період дії Договору. Відповідно до п. 11.1. Договору термін його дії подовжується щорічно, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії. Постачання електричної енергії здійснюється у відповідності з очікуваними місячними обсягами споживання електричної енергії, які вказані у Додатковій угоді №1 до даного Договору, а Споживач згідно з п. 5.1 Договору зобов`язується проводити оплату за електричну енергію відповідно до Додаткової угоди №2 від 08.01.2019 року до даного Договору.

Відповідно до абз. 2 п. 3 Додаткової угоди №2 до Договору №305 від 08.01.2019 року визначено порядок розрахунків за електричну енергію: «Споживач сплачує 100% заявленого обсягу до 30-го числа розрахункового місяця.».

Розрахунок за спожиту електроенергію здійснюється за тарифом який дорівнює тарифу Постачальника універсальної послуги ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ».

Умовами Договору №305 від 08.01.2019 року та додаткових угод до нього передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата електричної енергії здійснюється Споживачем 30-го числа розрахункового місяця.

Оплата вартості електричної енергії здійснюється Споживачем на поточний рахунок Постачальника.

Позивач вказує, що в порушення пункту пп.1 п. 3.2 Споживач не додержується узгодженого порядку розрахунків за електричну енергію.

Згідно з наданими даними щодо фактичних обсягів електричної енергії за лютий - квітень 2022 року проведені нарахування та сформовані наступні акти здачі- прийняття робіт (надання послуг) за спожиту електричну енергію:

- 28.02.2022 Позивачем було складено акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) за лютий 2022 року у розмірі 333 197,09 грн. за спожитий обсяг 75 207 кВт*г електричної енергії. Строк оплати акту, відповідно порядку розрахунків за електричну енергію 28.02.2022 року. Строк (дата) формування заборгованості - 28.02.2022 року.

- 31.03.2022 Позивачем було складено акт здачі-прийняття (надання послуг) за березень 2022 року у розмірі 135 086,39 грн. за спожитий обсяг 27 024 кВт*г електричної енергії. Строк оплати акту, відповідно порядку розрахунків за електричну енергію 30.03.2022 року. Строк (дата) формування заборгованості - 31.03.2022 року.

- 30.04.2022 Позивачем було складено акт здачі-прийняття (надання послуг) за квітень 2022 року у розмірі 7 921,18 грн. за спожитий обсяг 1 703 кВт*г електричної енергії. Строк оплати акту, відповідно порядку розрахунків за електричну енергію 30.04.2022 року. Строк (дата) формування заборгованості - 30.04.2022 року.

Усі акти підписані Відповідачем належним чином.

Заборгованість за поставлену енергію на 01.02.2022 року складала - 185 746,55 грн.

У лютому 2022 року ТДВ "РОСС" здійснило оплату за електроенергію у розмірі 160 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які долучено до позовної заяви.

У травні 2022 року ТДВ "РОСС" здійснило оплату за електроенергію у розмірі 7 921,18 грн., що підтверджується платіжним дорученням, яке долучено до позовної заяви.

Враховуючи часткову оплату з боку Відповідача за електроенергію (з порушенням погодженого порядку розрахунків за електричну енергію), сума боргу ТДВ "РОСС" за Договором про постачання електричної енергії споживачу №305 від 08.01.2019 року за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року станом на 01 серпня 2023 року становить -494 030,03 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 19 липня 2023 року Позивач направляв Відповідачу претензію № 50, в якій просив сплатити існуючу заборгованість.

Проте, відповідачем заборгованість за договором погашена не була.

Отже, ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М», як Постачальник, виконало свої зобов`язання по Договору належним чином та в повному обсязі, однак відповідач за спожиту електричну енергію не розрахувався, у зв`язку з чим сума заборгованості ТДВ "РОСС" за спожиту електричну енергію по Договору про постачання електричної енергії споживачу №305 від 08.01.2019 року за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року складає 494 030,03 грн.

Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем нараховано і заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 20 700,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 125 369,12 грн. (згідно статті 625 ЦК України), а також пеню у розмірі 310 168,56 грн.

Обставини щодо стягнення вказаних нарахувань в примусовому порядку стали підставою для звернення ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М» до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України). Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зі змістом якої кореспондуються і приписи статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Частиною третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно статті 193 ГК України та статті 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною першою статті 530 ЦК України також встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, за змістом статті 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Аналогічні застереження містить стаття 525 ЦК України.

Отже, згідно положень Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, оплата вартості одержаної від Постачальника електричної енергії повинна проводитись Споживачем відповідно до умов Договору та чинних нормативно-правових актів.

Згідно приписів статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України.

Зважаючи на встановлені обставини та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи те, що ТДВ "РОСС" в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, доказів оплати спожитої у лютому - квітні 2022 року електричної енергії не надав, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М» в частині примусового стягнення з відповідача 494 030,03 грн. основного боргу за Договором про постачання електричної енергії споживачу №305 від 08.01.2019 обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами і підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені у розмірі 310 168,56 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтею 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 9.1 Договору за неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

За умовами п. 9.8 Договору №305 від 08.01.2019 року - у разі несвоєчасної оплати коштів, Споживач оплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, від суми яка підлягає сплаті за кожен день прострочення.

У відповідності до п. 9.8. Договору позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 01.03.2022 по 31.07.2023 у загальному розмірі 310 168,56 грн.

Разом з цим, 11.03.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою установлено з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року на усій території України карантин. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк карантину на всій території України неодноразово продовжувався.

Водночас, п.п. 4 п. 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", якими на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що предметом його регулювання є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

За приписами частини 2 статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Виходячи з положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", враховуючи, що відповідно до умов укладеного сторонами договору позивач зобов`язується поставити споживачу електричну енергію, а споживач зобов`язується прийняти поставлену постачальником електричну енергію та оплатити її на умовах договору, тобто договір стосується надання комунальних послуг, слід зазначити, що положення підп. 4 п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 року № 530-IX поширюються на взаємовідносини сторін за договором, оскільки послуга з надання електричної енергії, яку позивач надає відповідачу, є комунальною послугою.

Окрім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, що утворений Кабінетом Міністрів України. Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Регулятор має право приймати рішення з питань, що належать до його компетенції, які є обов`язковими до виконання.

НКРЕКП прийнято постанову «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану» від 25.02.2022 року № 332.

26.04.2022 року постанову НКРЕКП доповнено п. 16, згідно якого передбачено зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії, на період військового стану.

Таким чином, враховуючи приписи положень п.п. 4 п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 року № 530-IX та п. 16 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 року, яка є чинною, та обов`язковою для суб`єктів спірних правовідносин, відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача штрафної санкції у вигляді пені.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 310 168,56 грн. є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення 3% річних у розмірі 20 700,38 грн. за період з 01.03.2022 по 31.07.2023 та інфляційних втрат у розмірі 125 369,12 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

До матеріалів справи позивачем надано детальний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Перевіривши надані позивачем розрахунки, суд встановив, що наведені нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними, у зв`язку із чим позовні вимоги ТОВ «ТКФ ДОВІРА-М» про стягнення 3% річних у розмірі 20 700,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 125 369,12 грн., є обґрунтованими і такими, що також підлягають задоволенню.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягає борг за електричну енергію у розмірі 494 030,03 грн., 3% річних у розмірі 20 700,38 грн. та інфляційні втрати у розмірі 125 369,12 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 310 168,56 грн. - суд відмовляє у задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим судовий збір покладається на відповідача у розмірі 9 601,49 грн. Решта витрат зі сплати судового збору залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю РОСС (61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 129, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-консультаційна фірма ДОВІРА-М (61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 47/49, кв. 23, , п/р НОМЕР_1 в ХОУ ВАТ Державний Ощадбанк України, МФО 351823) борг за електричну енергію у розмірі 494 030,03 грн., 3% річних у розмірі 20 700,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 125 369,12 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 601,49 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 310 168,56 грн. відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-консультаційна фірма ДОВІРА-М (61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 47/49, кв. 23, .

Відповідач: Товариства з додатковою відповідальністю РОСС (61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 129, ).

Повне рішення складено "16" жовтня 2023 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/3573/23