ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023м. ХарківСправа № 922/1974/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Чабан А.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Тараненко Олександра Анатолійовича, м. Черкаси
до Фізичної особи-підприємця Рудась Владислава Олеговича, м. Харків
про стягнення 168215,00 грн.
за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Гофельд Г.С.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Тараненко Олександр Анатолійович (позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Рудась Владислава Олеговича (відповідач) про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за надані послуги у розмірі 168215,00 грн. Також, позивач просить суд судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.05.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.07.2023 було постановлено перейти зі спрощеного провадження до розгляду справи № 922/1974/23 за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відповідач 31.07.2023 за вх.№ 20077 надав відзив на позовну заяву, згідно якого вказує, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач, вказує, що Договір від 01.03.2022 не був укладений та не був підписаний ФОП Рудась В.О. Також, відповідач зазначає, що Договір № б/н від 01.09.2021 між сторонами не укладався, походження актів виконання робіт (надання послуг) № 0112/22 від 01.12.2022 та № 0101/23 від 01.01.2023 на суму 84107 грн. 78 коп. йому не відомо, зобов`язання відповідача по цим актам у відповідача відсутнє.

Позивач про розгляд справи був повідомлений належним чином, правом на участь представника в судовому засіданні не скористався.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.10.2023 просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно позову позивач вказує, що 01.03.2022 між сторонами шляхом переговорів було досягнуто домовленості та укладено Договір на розробку програмного забезпечення. На виконання вищезазначеного договору, позивачем були надані відповідачу відповідні послуги, загальна вартість яких становила 336415,56 грн. Вказані послуги були частково сплачені відповідачем, а саме, згідно наявної інформації в розробника (банківської виписки), оплата надходила в наступному порядку: 06.10.2022 - 84100 грн. 00 коп.; 01.11.2022 - 84100 грн. 00 коп. Однак, станом на 15.03.2023 відповідачем не були оплачені наступні акти прийому-передачі наданих послуг, а саме: акт виконання робіт (надання послуг) від 01.12.2022 на загальну суму 84107 грн. 78 коп. та акт виконання робіт (надання послуг) від 01.01.2023 на загальну суму 84107 грн. 78 коп. Таким чином, станом на 15.03.2023 у замовника перед розробником сформувалася заборгованість у розмірі 168215 грн. 56 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в підтвердження позовних вимог надано до суду акт виконання робіт (надання послуг) № 0112/22 від 01.12.2022 на загальну суму 84107 грн. 78 коп., акт виконання робіт (надання послуг) № 0101/23 від 01.01.2023 на загальну суму 84107 грн. 78 коп., рахунок на оплату № 0112/22 від 01.12.2022 на загальну суму 84107 грн. 78 коп. та рахунок на оплату № 0101/23 від 01.01.2023 на загальну суму 84107 грн. 78 коп. за Договором № Б/Н від 01.09.2021. Проте, Договору № Б/Н від 01.09.2021 позивачем до суду не було надано.

Також, позивачем не надано до суду Договору на розробку програмного забезпечення від 01.03.2022 та пояснень щодо форми укладання даного договору, доказів надання послуг за ним.

Акт виконання робіт (надання послуг) № 0112/22 від 01.12.2022 на загальну суму 84107 грн. 78 коп. та акт виконання робіт (надання послуг) № 0101/23 від 01.01.2023 на загальну суму 84107 грн. 78 коп. не підписані ФОП Рудась В.О.

01.11.2022 відповідачем було сплачено 84100,00 грн. за послуги з комп.програмування по рах. № ТО/2022-2025 від 31.10.2022 та 06.10.2022 84100,00 грн. за послуги з комп.програмування по рах. № ТО/2022-2023 від 06.10.2022. Докази сплати даних сум відповідачем саме за Договором на розробку програмного забезпечення від 01.03.2022 та Договором № Б/Н від 01.09.2021 в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд зауважує, що факт укладання між сторонами Договору на розробку програмного забезпечення від 01.03.2022, факт надання послуг за ним на суму 168215,00 грн., наявність між сторонами правовідносин за Договором № Б/Н від 01.09.2021 не підтверджується матеріалами справи.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виходячи з вищенаведеного, з огляду на те, що позивачем в установленому ГПК України порядку не надано допустимих та належних доказів, які б підтверджували обставини на які останній посилається в якості підстав позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

УЧАСНИКИ СПРАВИ:

Позивач: Фізична особа-підприємець Тараненко Олександр Анатолійович ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Фізична особа-підприємець Рудась Владислав Олегович ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено "16" жовтня 2023 р.

Суддя А.М. Буракова

справа № 922/1974/23