ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" жовтня 2023 р. м. Одеса Справа № 916/2680/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача: адвокат Сакали М.Я.,

від відповідача: адвокат Чайка О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/2680/23

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ківісмартюа» (01014, м. Київ, вул. Звіринецька, буд. 63, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» (73000, м. Херсон, вул. Шенгелія, буд. 3-А, )

про стягнення 52 449,83 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

23.06.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ківісмартюа» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» про стягнення загальної суми заборгованості в розмірі 785 141,63 грн.

Позовні вимоги направлено на стягнення із відповідача заборгованості за договором поставки № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020 у загальному розмірі 785 141,63 грн., з яких сума основної заборгованості за договором у розмірі 732 691,80 грн, 32 805,73 грн пені, 2518,63 грн 3 % річних, 17 125,47 грн інфляційного збільшення заборгованості за порушення строків оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 116 від 04 листопада 2021 року.

За ствердженням позивача, в період з грудня 2020 року по листопад 2021 року ним було поставлено відповідачу товари на загальну суму 24 095 515,45 грн, у зв`язку з чим сторонами було підписано видаткові накладні на зазначену суму.

Після підписання видаткових накладних, позивачем на виконання положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України складено та зареєстровано відповідні податкові накладні на загальну суму 24 095 515,45 грн., в т.ч. ПДВ.

Водночас, як зауважує позивач, ТОВ «Строй Опт» було сплачено на банківський рахунок позивача грошові кошти за поставлений товар за договором поставки в загальному розмірі 20 835 977,60 грн.

При цьому, відповідачем було повернуто позивачу товар, та сторонами було здійснено залік зустрічних однорідних вимог, в результаті яких зобов`язання відповідача за договором поставки зменшилися на загальну суму 2 526 846,05 грн.

Таким чином, за договором поставки позивачем, за його висновком, було поставлено відповідачу товари на загальну суму 24 095 515,45 грн, а відповідачем було оплачено товари на загальну суму грн. 20 835 977,60 грн, а повернуто товари та здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 2 526 846,05 грн.

Відтак, позивач зазначає, що заборгованістю ТОВ «Строй Опт» перед ТОВ «Ківісмартюа» є 732 691,80 грн. При цьому, жодних заперечень/зауважень з приводу розміру заборгованості, відносно якості та кількості поставленого товару відповідач не висловлював, однак виконувати свої зобов`язання по оплаті грошових коштів за товар відмовляється.

Окрім того, позивач наголошує, що з системного аналізу змісту договору поставки та діючого законодавства слідує, що момент переходу права власності на товар є моментом одержання товару покупцем, а відтак умова договору про оплату тільки реалізованого товару не може надавати покупцю відстрочку в оплаті товару на невизначений строк.

18.08.2023 ТОВ «Строй Опт» надано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 28203/23), де останній щодо позовних вимог позивача зазначив, що не погоджується і заявленими вимогами в повному обсязі, оскільки одразу після реалізації залишків товару відповідачем було сплачену позивачу 732 691,80 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

Стосовно моменту настання обов`язку відповідача з оплати за отриманий товар, останній відзначив, що у договорі сторони погодили строк оплати товару з вказівкою на подію «після реалізації товару», тобто обумовили настання у відповідача обов`язку оплатити товар обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні.

З огляду на вищевикладене, на думку відповідача, позивач та відповідач при укладанні договору поставки та його виконанні тлумачили положення договору саме як договір укладений з відкладною обставиною і покупець здійснював оплати за договором поставки лише після реалізації товару третім особами, що підтверджується звітами з реалізації.

Також, в обґрунтування своїх доводів відповідач зазначає, що в період окупації міста Херсон відбулось заволодіння майном підприємства ТОВ «Строй Опт», що знаходилось на тимчасово окупованій території Херсонської області (в тому числі всією документацією бухгалтерського та фінансового обліку) представниками збройних формувань російської федерації. По даному факту за заявою представника відповідача ТОВ «Строй Опт» слідчим відділом УСБУ в Херсонський області було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України код за ЄРДР 00002888.

14 грудня 2022 року за адресою складу місця зберігання товару: місто Херсон, вулиця Кольцова, 57 була пожежа, що спричинена вибухом в результаті потрапляння боєприпасу, про що складений Акт про пожежу від 14 грудня 2022 року.

При цьому, відповідач пояснює, що фактично не міг здійснювати реалізацію товару та виконувати свої зобов`язання за договором поставки після 24 лютого 2022 року оскільки внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажор) в результаті бойових дій та захоплення майна, а також існуючої заборони щодо здійснення взаємовідносин з юридичними особами, що перебувають на тимчасово окупованих територіях.

Окрім того, відповідач зазначає про дію форс-мажорних обставин та відсутність у відповідача обов`язку по оплаті під час дії непереборних обставин, а саме під час військових дій та введенням воєнного стану, оскільки, на його переконання, обставини форс-мажору відстрочують строк виконання відповідачем своїх зобов`язань по договору поставки на час дії цих обставин.

Обґрунтування правомірності та обґрунтованості нарахування пені, збитків від інфляції та 3% річних є, на думку відповідача, також безпідставним з огляду на те, що в пункті 10.1 договору зазначено, що жодна зі сторін не несе відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов`язань по договору, якщо таке не виконання виникло внаслідок дії непереборної сили.

З огляду на це відповідач вважає, що в даному випадку не було порушення зобов`язання, оскільки зобов`язання по оплаті за товар виникає виключно після його реалізації товару та в період окупації, а відповідач фактично не міг здійснити жодну оплату на розрахункові ранки позивача через існуючі законодавчі заборони.

Враховуючи наявність прямих причинно-наслідкових зв`язків між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання відповідачем своїх обов`язків за договором поставки у позивача, на переконання відповідача, відсутні підстави для вимоги щодо оплати за нереалізований товар в період окупації міста Херсон, а відтак позивач помилково визначив момент виникнення зобов`язання відповідача по оплаті за нереалізований товар.

Підсумовуючи, відповідач наголошує, що з огляду на те, що ним сплачено в повному обсязі за поставлений товар та те, що законодавцем встановлено ряд окремих правил та обмежень щодо здійснення діяльності на тимчасово окупованих територіях та обмеження щодо заборони на переказ коштів, нарахування позивачем пені, збитків від інфляції та 3% річних є необґрунтованим, та таким що порушує права відповідача оскільки територія міста Херсон була окупована з 24 лютого 2022 року по 15 листопада 2022 року.

У відповіді на відзив (вх. № 29210/23 від 28.08.2023) позивач підтвердив зарахування грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Ківісмартюа» за вказаними відповідачем банківським документами, однак звернув увагу на те, що в обох квитанціях в призначенні платежу як платник вказаний фізична особа ОСОБА_1 .

Окрім того, позивач не визнає той факт, що товари були продані відповідачем вже після відкриття провадження у справі, оскільки з моменту поставки товару пройшло вже більше півтора року та за цей час від відповідача не надходило жодних звітів про реалізацію товарів. При цьому, відповідач не зазначає конкретну дату коли, нібито відбувся продаж товарів та жодних доказів того, що товари на суму заборгованості були продані відповідачем після відкриття провадження по справі до матеріалів справи не надано.

Також позивач не погоджується з твердженнями відповідача, що договір містить в собі відкладальну обставину, оскільки, на думку позивача, оцінка умов договору поставки на предмет з`ясування факту встановлення строку оплати отриманого товару підлягає здійсненню виходячи з положень ст. 530 ЦК України.

Поряд з цим, на переконання позивача, таке тлумачення відповідачем умов договору поставки дозволяє йому ніколи не виконати свої зобов`язання перед позивачем за отриманий товар, оскільки, відповідачу достатньо постійно заявляти про те, що товар нереалізований. Така подія як реалізація товару не є подією, яка неминуче має настати, оскільки настання даного моменту носить ймовірний характер, а не категоричний характер.

Додатково позивач зауважує, що не отримував від відповідача жодних повідомлень про неможливість виконання ним грошових зобов`язань за договором поставки внаслідок настання форс-мажорних обставин, обов`язок відповідача оплатити отриманий товар виник до моменту введення на території України воєнного стану та тимчасової окупації міста Херсон .

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023 року позовна заява вх.№ 3164/23 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

26.06.2023 до суду через систему «Електронний суд» від ТОВ «Ківісмартюа» надійшло клопотання (вх. № 20901/23) про приєднання до матеріалів справи доказів надсилання на адресу відповідача позовної заяви та доданих документів, а також платіжної інструкції про сплату судового збору.

26.06.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю «Ківісмартюа» було подано заяву (вх. № 2-940/23) про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просив суд до набрання законної сили рішенням суду накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» у межах ціни позову в розмірі 785 141,63 грн. (або еквівалент вказаної суми у будь-яких іноземних валютах), які знаходяться або обліковуються на будь-яких рахунках у банківських установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу судової справи раніше визначеному складу суду заява (вх. № 2-940/23 віж 26.06.2023) про забезпечення позову передана на розгляд судді Цісельському О.В.

27.06.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 3164/23 від 23.06.2023) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2680/23. Постановлено справу № 916/2680/23 розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "12" липня 2023 року о 12:00 год.

Цією ж ухвалою суд запропонував учасникам провадження у встановлені строки надіслати (надати) до суду: відповідачу - відзив на позовну заяву (одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, а відповідні докази представити суду), та позивачу відповідь на відзив.

Того ж дня, ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.06.2023 накладено арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» у межах ціни позову у розмірі 785 141 грн 63 коп (або еквівалент вказаної суми у будь-яких іноземних валютах), які знаходяться або обліковуються на будь-яких рахунках у банківських установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову до набрання законної сили рішенням суду.

04 липня 2023 року за вх.№ 22205/23 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ківісмартюа» надійшла заява про участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була задоволена повністю відповідною ухвалою суду від 05.07.2023.

12.07.2023 через систему «Електронний суд» до суду від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 23310/23) про приєднання до матеріалів справи сканкопії посвідчення адвоката Сакали М.Я.

12.07.2023 у підготовчому засіданні по справі № 916/2680/23 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву до "03" серпня 2023 року о 14:20 год., про що відповідача було повідомлено відповідною ухвалою суду від 12.07.2023, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

28.07.2023 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Одеської області від представника позивача надійшла заява (вх. № 25670/23), де останній зазначив, що у випадку відсутності у суду технічної можливості провести судове засідання в режимі відеоконференції, або у випадку переривання зв`язку під час відеоконференції, або в разі неможливості з`єднання, або у випадку неявки представника позивача до суду з будь-якої причини, в тому числі, у зв`язку із об`єктивною неможливістю адвоката Сакали М.Я. підтвердити запрошення на проведення відеоконференції, просить справу № 916/2680/23 розглянути за відсутністю представників ТОВ «Ківісмартюа».

03.08.2023 у підготовчому засіданні судом проголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження у справі № 916/2680/23 на 30 днів за ініціативою суду та протокольну ухвалу про перерву до "24" серпня 2023 року о 14:20 год. Товариство з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» про дату, місце та час підготовчого судового засідання у справі № 916/2680/23 повідомлено ухвалою суду від 04.08.2023, постановленою у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.

03.08.2023 позивачем до суду подано клопотання (вх. № 26526/23), яким повідомлено про обізнаність відповідача про розгляд справи № 916/2680/23, про що свідчить факт подання ним апеляційної скарги на ухвалу суду про забезпечення позову, на підтвердження чого додано відповідні докази.

11.08.2023 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Одеської області від представника відповідача надійшла заява (вх. № 27415/23), де останній просить внести його данні до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи № 916/2680/23 та перевести в електронну форму процесуальні документи та інші документи по справі, що надійшли до суду в паперовій формі.

17.08.2023 відповідачем подано до суду клопотання (вх. № 28189/23) про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву, де відповідач просив поновити строк для подачі відзиву у справі № 916/2680/23.

18.08.2023 ТОВ «Строй Опт» подано до Господарського суду Одеської області відзив на позовну заяву (вх. № 28203/23), який судом був прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього документами.

23.08.2023 через систему «Електронний суд» представником позивача подано клопотання (вх. № 28701/23), яким повідомлено суд, що наразі відсутні підстави для зарахування грошових коштів згідно квитанцій № 9314-9498-81149034 від 16.08.2023 на суму 370 000,00 грн. та № 420065521 від 16.08.2023 на суму 362 692,00 грн. як оплату за договором поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21 липня 2020 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача із відповідним листом.

23.08.2023 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 28783/23) щодо зарахування спірних грошових коштів на рахунок позивача, які судом були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи із відповідними доказами.

Того ж дня, позивач звернувся до суду з клопотанням (вх. № 28816/23), яким повідомлено суд про повторне звернення до відповідача з листом щодо підтвердження факту сплати грошових коштів відповідачем.

24.08.2023 у підготовчому засіданні судом проголошено протокольну ухвалу про перерву до 14.09.2023 о 12:20 год.

28.08.2023 до суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив (вх. № 29210/23) позивача, яка судом була долучена до матеріалів справи разом із доказами її направлення відповідачу.

13.09.2023 позивач звернувся до суду з заявою (вх. № 31554/23) про намір подати докази для підтвердження розміру судових витрат.

Окрім того, позивачем також подано до суду заяву (вх. № 31558/23 від 13.09.2023) про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить прийняти дану заяву до розгляду та стягнути з відповідача 32805,73 грн пені, 2518,63 грн 3% річних та 17125,47 грн інфляційного збільшення заборгованості за порушення строків оплати товару. Вказана заява була прийнята судом до розгляду та задоволена, постановлено подальший розгляд здійснювати з урахування вказаної заяви, про що 14.09.2023 у підготовчому засіданні було проголошено відповідну протокольну ухвалу.

14.09.2023 до Господарського суду Одеської області надійшов супровідний лист (вх. № 31865/23) разом з оригіналом ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 про повернення апеляційної скарги ТОВ «Строй Опт» по справі № 916/2680/23.

14.09.2023 у підготовчому засіданні по справі № 916/2680/23, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/2680/23 до судового розгляду по суті на "26" вересня 2023 року о 12:30 год. Призначена резервна дата судового засідання з розгляду справи № 916/2680/23 по суті на 10.10.2023 о 10:00 год.

26.09.2023 у судовому засіданні по справі № 916/2680/23, за участю представників сторін, проголошено протокольно перерву, згідно раніше визначеної резервної дати, до "10" жовтня 2023 року о 10:00 год.

Представник позивача 10.10.2023 в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В процесі розгляду справи подані учасниками справи всі клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні, 10.10.2023 господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України, після виходу з нарадчої кімнати, проголошена вступна і резолютивна частини рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

21.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ківісмартюа» (постачальник/продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» (покупець) укладено договір поставки № 21/07/2020-СОП (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору встановлено, що відповідно до умов цього договору та додатків й додаткових угод до даного договору, постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця товари окремими партіями за замовленням покупець, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати такі товари згідно з замовленням та товаросупровідними документами.

Асортимент, номенклатура, найменування, кількість й ціна за одиницю товару, а також загальна вартість товару зазначаються у бухгалтерських документах постачальника (рахунку на оплату, видаткових накладних тощо), які після їх підписання сторонами мають юридичну силу специфікації в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України, та невід`ємною частиною цього договору (п. 1.3. договору).

Відповідно до п.4.1. договору поставка товарів здійснюється постачальником в межах наявного у нього асортименту, кількості та номенклатури товару протягом строку дії цього договору відповідно до замовлення покупця, в якому визначається асортимент, номенклатура, найменування та кількість одиниць товару, час і місце поставки товару та інші умови, обумовлені сторонами.

Згідно з п.4.3. договору поставка замовленого товару здійснюється постачальником упродовж 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання відповідного замовлення. Допускається дострокова поставка товару постачальником та поставка частинами. Про дату дострокової поставки постачальник повідомляє покупця шляхом листування, телеграмою, через телефонний або факсимільний зв`язок, електронною поштою (e-mail) або надаватися через представника у строк не менше, ніж за 1 (один) робочий день до планованої дати поставки.

Пунктом 4.8. договору сторони погодили, що датою поставки (передачі) товару постачальником у власність покупця, є дата товарно-транспортної або видаткової накладної. Сторони домовилися, що для цього не треба підписання між сторонами цього договору будь-яких актів приймання-передачі товару у власність.

При цьому, постачальник вважається таким, що виконав зобов`язання з поставки товару, якщо він поставив товар в місце, зазначене у замовленні покупця, і з усією супроводжувальною документацією, яка вимагається за чинним законодавством України та даним договором, якщо внаслідок прийому було встановлено, що товар повністю відповідає вимогам, передбаченим законодавством України, умовам, визначеним у замовленні покупця, та іншим умовам даного договору (п. 4.11. договору).

Пунктами 5.1.,5.2. договору передбачено, що покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видаткових накладних, рахунках на оплату та інших товаросупровідних документах, які були оформлені постачальником на кожну партію товару. Розрахунки за поставлений постачальником товар здійснюються покупцем щотижня, після реалізації товару третім особам за попередній тиждень.

Покупець необхідністю надає постачальнику звіт із зазначенням кількості реалізованого товару та вказує товарні залишки на дату формування звіту. Такий звіт надається покупцем у електронному вигляді засобами електронної пошти, по факсу та у інший спосіб.

За п.5.6. договору платіжні документи за цим договором оформляються згідно з вимогами законодавства України із дотриманням усіх вимог, що звичайно ставляться до змісту і форми таких документів, з обов`язковим зазначенням номера рахунку на оплату та/або видаткової накладної, а також номера та дати договору за яким здійснюється переказ грошових коштів.

Водночас, з п. 5.8 договору вбачається, що сторони можуть здійснювати взаємозалік зустрічних однорідних вимог одне до одного в порядку, встановленому чинним законодавством України, шляхом направлення відповідною стороною цього договору повідомлення про здійснення такого взаємозаліку та шляхом складання відповідного Акту, який має бути підписаний іншою стороною протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати його отримання від іншої сторони.

Підпунктом 6.2.3. пункту 6.2., а також підпунктом 6.3.1. пункту 6.3. договору передбачено право постачальника вимагати від покупця своєчасної оплати за поставлений товар, та відповідно обов`язок покупця прийняти та оплатити поставлені товари відповідно до вимог даного договору.

У відповідності до п.7.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з нормами законодавства України та положеннями даного договору. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталось не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання.

При цьому, відповідно до п. 7.3. договору за несвоєчасну оплату товару за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє покупця від сплати основної суми заборгованості.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та скріплення печатками (у випадку їх наявності) і діє по 31 грудня 2020 року. В разі, якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії даного договору жодна сторона не виявить бажання розірвати його, то дія цього договору автоматично продовжується на один календарний рік на тих же умовах (п.п. 8.1., 8.2. договору).

Пунктами 10.1. 10.4. договору сторони погодили, що жодна із сторін не несе відповідальності за повне чи часткове невиконання обов`язків, якщо таке невиконання виникло внаслідок дій непереборної сили (форс-мажор). Строк дії непереборної сили відкладає строк виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором. Дія форс-мажору повинна бути підтверджена в установленому порядку компетентним органом. Сторона, позбавлена можливості виконати свої зобов`язання за цим договором через виникнення форс-мажорних обставин, повинна невідкладно, протягом 5 (п 'ять) календарних днів після їх виникнення, а також від дня припинення таких обставин сповістити про це іншу сторону, в іншому випадку сторона не має право посилатися на форс-мажор.

На виконання умов укладеного договору позивачем у період з 23.11.2020 по 04.11.2021 було передано у власність відповідача ТОВ «Строй Опт» товар на загальну суму 24 095 515,45 грн, відповідно до видаткових накладних: № 23 від 23.11.2020 на суму 100793,00 грн; № 79 від 15.12.2020 на суму 2996360,00 грн; № 139 від 28.12.2020 на суму 3332230,00 грн; № 35 від 26.01.2021 на суму 3967785,00 грн; № 104 від 01.03.2021 на суму 3255258,00 грн; № 122 від 15.03.2021 на суму 2099262,00 грн; № 147 від 31.03.2021 на суму 4260030,00 грн; № 247 від 29.04.2021 на суму 1325175,50 грн; № 1072 від 10.09.2021 на суму 2707033,95 грн; № 116 від 04.11.2021 на суму 51588,00 грн.

Судом встановлено, що зазначені вище видаткові накладні на відпуск ТОВ «Ківісмартюа» відповідачу товару та його отримання ТОВ «Строй Опт» підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток суб`єктів господарювання, містять в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі, згідно умов підписаного договору поставки, господарських операцій.

Також, додатково на підтвердження факту здійснення поставки на адресу ТОВ «Строй Опт» за видатковою накладною № 116 від 04.11.2021 позивачем надано копію товарно - транспортної накладної № 121 від 04.11.2021. При цьому факт передання позивачем товару для перевезення за видатковою накладною та отримання його відповідачем засвідчено підписами представників вантажовідправника та вантажоодержувача, засвідчених печатками сторін.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що за фактом поставки обумовленого договором поставки товару позивачем було виписано та зареєстровано наступні податкові накладні: № 8 від 23.11.2020; № 53 від 15.12.2020; № 118 від 28.12.2020; № 35 від 26.01.2021; № 3 від 01.03.2021; № 17 від 15.03.2021; № 41 від 31.03.2021; № 94 від 29.04.2021; № 114 від 10.09.2021; № 23 від 04.11.2021.

Також, за наявними в матеріалах справи доказами судом встановлено, що відповідачем на користь позивача були сплачені грошові кошти у загальному розмірі 20 835 977,60 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: № 23 від 02.03.2021 на суму 717024,00 грн; №5792 від 09.03.2021 на суму 200000,00 грн; № 5862 від 16.03.2021 на суму 300000,00 грн; № 3 від 23.03.2021 на суму 800000,00 грн; № 89 від 02.04.2021 на суму 400000,00 грн; № 5899 від 06.04.2021 на суму 700000,00 грн; № 31 від 19.04.2021 на суму 50000,00 грн; № 24 від 28.04.2021 на суму 529225,35 грн; № 43 від 11.05.2021 на суму 700000,00 грн; № 63 від 18.05.2021 на суму 627230,20 грн; № 10 від 04.06.2021 на суму 700000,00 грн; № 6031 від 11.06.2021 на суму 601458,20 грн; № 2 від 18.06.2021 на суму 714934,35 грн; № 6 від 02.07.2021 на суму 523467,30 грн; № 5 від 07.07.2021 на суму 800000,00 грн; № 7 від 23.07.2021 на суму 275000,00 грн; № 399 від 27.07.2021 на суму 700000,00 грн; № 14 від 04.08.2021 на суму 1398410,00 грн; № 17 від 11.08.2021 на суму 1033707,20 грн; № 6217 від 17.08.2021 на суму 965450,00 грн; № 412 від 25.08.2021 на суму 600000,00 грн; № 6260 від 31.08.2021 на суму 500000,00 грн; № 6296 від 07.09.2021 на суму 500000,00 грн; № 6327 від 16.09.2021 на суму 843000,00 грн. № 6333 від 17.09.2021 на суму 2468296,60 грн; № 1 від 12.10.2021 на суму 1800000,00 грн; № 7 від 21.12.2021 на суму 871991,53 грн; № 7 від 31.01.2022 на суму 424021,25 грн; № 69 від 16.02.2022 на суму 92761,62 грн.

Як зазначено позивачем та не заперечно відповідачем, ТОВ «Строй Опт» повернуто ТОВ «Ківісмартюа» товар та сторонами було здійснено залік зустрічних однорідних вимог на загальну суму, що додатково вбачається з картки рахунку № 361 позивача за січень 2020 березень 2023.

Матеріали справи містять акт звірки взаємних розрахунків № ЦБ-179 від 19.05.2023 між сторонами за договором поставки № 21/07/20-СОП за період з 01.01.2023 по 19.05.2023, відповідно до якого заборгованість ТОВ «Строй Опт» станом на 19.05.2023 року становить 732691,80 грн.

14.06.2023 ТОВ «Ківісмартюа» звернулось до відповідача із листом №1647, відповідно до якого позивач просив негайно виплатити заборгованість за договором поставки №21/07/2020-СОП від 21.07.2020 у розмірі 732691,80 грн.

Судом з матеріалів справи також встановлено, що 01.01.2021 між ТОВ «Пересувна механізована колона №19» (орендодавець) та ТОВ «Строй Опт» (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №АП29/01-02, відповідно до умов якого орендодавцем було передано у користування орендаря нежитлове приміщення площею 1636,4 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Кольцова, буд. 57. Договір укладено на період з 01.01.2021 по 30.11.2023.

01.01.2021 між ТОВ «Пересувна механізована колона №19» та ТОВ «Строй Опт» було підписано акт приймання-передачі приміщення за договором оренди №АП29/01-02 від 01.01.2021.

На підтвердження факту виникнення пожежі в орендованому ТОВ «Строй Опт» приміщенні останнім було надано суду акт про пожежу від 14.12.2022.

В процесі розгляду справи відповідачем була сплачена сума основної заборгованості за договором поставки № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020, що підтверджено квитанцією № 9314-9498-81149034 від 16.08.2023 на суму 370000,00 грн та платіжною інструкцією № 42065521 від 16.08.2023 на суму 362692,00 грн. У зв`язку зі сплатою відповідачем розміру основної заборгованості позивачем було зменшено позовні вимоги на суму 732691,80 грн.

Непроведення своєчасно відповідачем належних розрахунків з позивачем виступило підставою для нарахування останнім до сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат, та його звернення до господарського суду з позовом про примусове стягнення суми існуючої заборгованості та штрафних санкцій.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі ст. 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За частиною четвертою статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами частини 2 статті 343 ГК України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно із частиною 1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В статті 549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до норм статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до статті 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини, що виникли між сторонами, носять характер таких, що виникають з договору поставки, про що, зокрема, свідчать договірні зобов`язання сторін - постачальник зобов`язується здійснити поставку товару в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язується прийняти і здійснити оплату за поставлений товар в порядку передбаченому цим договором.

Суд встановив, що в даному випадку відносини між ТОВ «Ківісмартюа» та ТОВ «Строй Опт» носять договірний характер, укладений між ними договір поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020 предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний на час звернення до суду не був. Сторони факт укладання договору поставки № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020 не заперечують та у представлених суду заявах визнають.

З огляду на зазначене, суд, з урахуванням положень ст. 204 ЦК України, приймає до уваги договір поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020 як належну підставу у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Як встановлено судом, на підставі вищезазначених видаткових накладних позивачем було поставлено, а відповідачем без жодних зауважень та заперечень прийнято товар на загальну суму 24095515,45 грн.

Надані позивачем видаткові накладні містять найменування суб`єктів господарювання, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідають вимогам законодавства, тому є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Суд при ухваленні рішення враховує та бере до уваги те, що підписання відповідачем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксують факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення з позивачем розрахунків за отриманий товар. При цьому видаткові накладні, за якими відбувалась поставка товару, підписані відповідачем. Видаткова накладна - це документ, що засвідчує факт переходу права власності від продавця до покупця, при цьому вказаний документ, містить вартість товару, право власності на яке переходить.

У вказаних вище первинних документах міститься посилання на договір поставки, постачальником визначено позивача та його реквізити, одержувач відповідач, вказано найменування товару, кількість, ціна без ПДВ, загальна вартість з урахуванням ПДВ місце доставки, підпис з боку постачальника скріплений печаткою підприємства, з боку одержувача міститься підпис директора у графі «отримав(ла)» та печатка підприємства, що отримало товар.

За результатами аналізу вказаних накладних, останні відповідають вимогам щодо заповнення обов`язкових реквізитів у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Тобто, товар був поставлений постачальником та прийнятий належним чином відповідачем без застережень щодо недоліків за кількістю, якістю та відсутності необхідних товаросупровідних документів.

Відповідач набувши право власності на товар, що відчужувався на підставі вищезазначених видаткових накладних, тим самим погодився із такою його ціною.

Отримання відповідачем поставленого товару є підставою виникнення у останнього зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору, а також чинного законодавства на підставі оформлених відповідно до умов договору видаткових накладних.

Відповідачем факт отримання від позивача товару з боку відповідача за вищевказаним договором не спростований, сума існуючої заборгованості фактично визнана в повному обсязі в сплачена під час розгляду справи в суді.

При цьому, ТОВ «Строй Опт» наполягало, що строк оплати товару не настав, оскільки його настання залежить від реалізації товару. Поряд з цим, відповідачем було повідомлено про знищення товару у зв`язку пожежами, які виникли в результаті ведення бойових дій на території Херсонської області.

Згідно зі ст. ст. 251 - 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 254 ЦК України до строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

З огляду на викладені вище приписи цивільного законодавства суд зазначає, що строки розраховуються роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Проте, договір поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020 не встановлює строків, протягом яких ТОВ «Строй Опт» має оплатити товар. Натомість, п. 5.2. договору визначено, що покупець зобов`язаний оплачувати реалізований ним товар щотижня.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 вказала, що при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.

Верховним Судом у постанові від 04.04.2023 по справі № 916/1349/21 було наголошено, що до лексичного значення словосполучення "неминуче має настати" означає як те, що обов`язково та безумовно має відбутися.

З викладених обставин господарський суд доходить висновку, що реалізація товару у розумінні цивільного законодавства не може вважатись подією, яка неминуче має настати, оскільки вказана у п. 5.2. договору обставина може і не настати, адже товар може бути взагалі нереалізованим, у т.ч. з вини покупця та з причин, незалежних від постачальника. При цьому наявність п.5.2. договору породжує для постачальника наслідок у вигляді неотримання коштів за переданий товар, а покупцю надає можливість не перераховувати за нього кошти протягом тривалого часу, який в межах даної справи становить вже майже два роки (остання поставка відбулась 04.11.2021), що є явно несправедливим.

Наведене, дозволяє суду дійти висновку, що оскільки строк оплати товару у договорі визначений не був, оплата товару не залежить від події, яка має неминуче настати.

Приймаючи до уваги наведене, господарський суд вважає, що положення п.5.2. договору не підлягають застосуванню при визначенні строку оплати товару, в зв`язку з чим останній мав бути оплаченим негайно після його прийняття згідно ч.2 ст.530 та ч.1 ст.692 ЦК України.

Окремо потрібно зауважити, що саме відповідач як особа, яка намагається довести нереалізацію товару станом на дату звернення позивачем до суду, повинен надати належні та допустимі докази цього. Відповідно до умов договору таким доказом являється звіт покупця із зазначенням кількості реалізованого товару та товарних залишків на дату формування звіту.

Відтак, у спірних правовідносинах ТОВ «Ківісмартюа» має право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час за правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України, а боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Судом також не приймається до уваги в якості доказів акт про пожежу ДСНС України ГУ ДСНС у Херсонській області від 14.12.2022, з якогт лише вбачається, що 14.12.2022 о 04:59 год виявлено пожежу за адресою м. Херсон, вул. Кольцова, 57 на об`єкті ТОВ «ПМК-19» та зазначена причина пожежі - вибух внаслідок потрапляння боєприпасу. В даному акті відзначено, що пожежею знищено меблі, фурнітура та будівельні матеріали, проте достеменно встановити, що був знищений товар, що належить відповідачу та був поставлений позивачем, з даного акту неможливо.

У зв`язку з тим, що позивач виконав свої зобов`язання щодо поставки товару, а тому відповідно до ст.538 Цивільного кодексу України, у відповідача виникло зустрічне зобов`язання розрахуватись за отриманий товар.

Зважаючи на викладене, господарський суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов правочину в частині виконання зобов`язань з належної оплати за поставлений позивачем товар та встановленим наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020, з урахуванням здійснених відповідачем оплат, у розмірі 732691,80 грн, яка в подальшому була сплачена відповідачем.

Окреслені у статті 193 ГК України правила та принципи господарювання, які корелюються із загальними засадами цивільного законодавства, вказаними у пункті 6 статті 3 ЦК України (справедливість та добросовісність) та засадами зобов`язань, визначеними у частині 3 статті 509 ЦК України (добросовісність, розумність, справедливість), означають, що цивільні права мають здійснюватися, а обов`язки виконуватися не тільки відповідно до їх призначення, а й справедливо та добросовісно, з урахуванням правил господарювання, з метою досягнення загальногосподарського інтересу.

У пункті 8.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Суд надав правові висновки стосовно застосування вказаних правових положень та вказав, що ці принципи втілюються у нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

У даному контексті суд також зазначає, що безпосередньо сутність справедливості виражається у ментальних уявленнях, що є добро і зло, правда і неправда, а добросовісність означає необхідність сумлінної, чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, а також дотримання належної турботливості і ставлення до процесу виконання зобов`язання з урахуванням захищених законодавством прав та інтересів іншої сторони.

Отже, зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання, мають ґрунтуватися на засадах добросовісності та справедливості; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. І напроти, відсутність потрібної турботливості може вказувати на вину боржника, котра відіграє роль суб`єктивної умови відповідальності.

Водночас, суд не абсолютизує наведені принципи по відношенню до поведінки відповідача, оскільки вона може бути наслідком не тільки суб`єктивних, але і об`єктивних причин. Проте, з огляду на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України він повинен довести наявність відповідних причин.

У свою чергу, відповідач не надав доказів існування об`єктивних причин та обставин, які б вказували на вжиття ним усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання.

З огляду на викладене суд вважає, що відповідач несумлінно поставився до виконання зобов`язання з оплати товару, проявив необачність стосовно виконання, а тому його дії є несправедливими та недобросовісними по відношенню до позивача.

Щодо доводів відповідача суд зазначає, що вплив обставин непереборної сили на свої договірні зобов`язання сторони узгодили в п. п. 10.1.-10.4. договору.

Так, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань по даному договору, якщо це невиконання виявилось наслідком обставин непереборної сили.

У випадку настання форс-мажорних обставин, строк виконання стороною своїх зобов`язань по даному договору відкладається відповідно часу, на протязі якого діють пі обставини. Достатнім підтвердженням настання форс-мажорних обставин є підтвердження в установленому порядку компетентним органом.

З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі ТПП України) на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.97 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України»).

Статтею 617 ЦУ України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

Поряд з цим, невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі N 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні» та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15 липня 2014 року № 40 (3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

За умовами п. 6.2 регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).

У законі та регламенті зазначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, в той час як на сайті ТПП України 28.02.2022 розміщено загальний офіційний лист.

У загальному офіційному листі ТПП України від 28.02.2022 зазначено, що його видано на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та Статуту ТПП України.

Проте, в ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» нічого не повідомлено про офіційні листи ТПП України та їх правовий статус. Навпаки, зі змісту вказаних статей вбачається, що ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують факт настання форс-мажорних обставин саме за зверненням суб`єкта господарської діяльності.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, зазначивши, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

При цьому, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Суд не вбачає можливості дослідити причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією Російської Федерації проти України та неможливістю виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Вказаний лист ТПП України не може слугувати абсолютним доказом неможливості виконати зобов`язання для всіх без виключення суб`єктів господарювання. Слід зазначити, що в самому листі є застереження про те, що обставини є надзвичайними та невідворотними за зобов`язаннями, виконання яких стало неможливим у встановлений термін, але аж ніяк не для всіх зобов`язань.

Таким чином, використання загального офіційного листа ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання повинен супроводжуватися принаймні і іншими доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином.

Крім цього, господарський суд бере до уваги, що відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин відповідно до регламенту, проте цього не зробив, а причин неможливості такого звернення не повідомив.

У матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий ТПП України чи уповноваженими регіональними ТПП, що засвідчує наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань за договором. Слід відзначити, що введення воєнного стану на території України автоматично не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність, адже протилежного відповідачем не доведено належними та допустимими доказами.

Щоб засвідчити форс-мажорні обставини відповідачу необхідно було звернутися до Торгово-промислової палати, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Утім відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажору у спірних правовідносинах (відповідний сертифікат або довідка Торгово-промислової палати).

Окрім того, ТОВ «Строй Опт» не повідомляло ТОВ «Ківісмартюа» про настання будь-яких обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, як це передбачає п. 10.4. договору.

Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор) (п. 50 постанови Верховного Суду від 31.08.2022 по справі № 910/15264/21.

Положення укладеного сторонами договору поставки прямо передбачають юридичні наслідки того, що покупець не повідомив постачальника про факт настання таких обставин (із посиланням на відповідний документ торгово-промислової палати України чи без нього). Тому неповідомлення позивача про виникнення форс-мажорних обставин само по собі позбавляє відповідача права покликатись на форс-мажорні обставини, що враховується судом поряд з іншими обставинами справи.

Відтак, твердження відповідача про те, що він має правові підстави для звільнення від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань та не сплачувати позивачу заборгованість через виникнення форс-мажорних обставин, є необґрунтованим, а тому суд його доводи в цій частині відхиляє.

Окрім того, суд звертає увагу, що форс-мажорні обставини виникли з 24.02.2022 року, відтак обставини непереборної сили не розповсюджуються на зобов`язання, що виникли у відповідача до 24.02.2022.

Доводи ТОВ «Строй Опт» про заборону здійснення переказу коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України згідно зі ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 судом відхиляються, оскільки обов`язок виконання грошових зобов`язань ТОВ «Строй Опт» з оплати поставленого позивачем товару виник до початку тимчасової окупації м. Херсона, а, отже, заборона на виконання переказу коштів не поширюється на спірні правовідносини.

Окрім того, системний аналіз положень частини першої статті 42, частини першої статті 44 ГК України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Що ж до загального економічного та політичного стану країни, то його наслідки торкаються обох сторін у процесі їх підприємницької діяльності. Окрім цього, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, з огляду на запровадження в державі воєнного стану, тобто такі форс-мажорні обставини, стосуються обох сторін договору.

Стосовно нарахування 3% річних та інфляційних збитків судом зазначається наступне.

За змістом статті 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування 3% річних та інфляційних збитків входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)..

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Із наведеного вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних є спеціальними мірами цивільно-правової відповідальності, способами захисту майнового права, які не можна ототожнювати із штрафними санкціями. Як убачається із умов спірного договору, при порушенні його умов щодо строків оплати поставленого товару, покупець має сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи викладене, позивач цілком правомірно на підставі ст. 625 ЦК України нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Суд, перевіривши додані позивачем до позовної заяви розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи суму та період заборгованості відповідача згідно умов договору за видатковою накладною № 116 від 04.11.2021, встановив, що вони відповідають обставинам справи щодо прострочення відповідача та є арифметично правильними в частині нарахованих сум, а отже вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2 518,63 грн та інфляційних втрат у сумі 17 125,47 грн є такими, що також підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення суми пені в розмірі 32 805,73 грн, суд зазначає таке.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, визначальним для строку нарахування штрафних санкцій є наявність в умовах договору, визначеного за домовленістю сторін правочину, іншого порядку, ніж той, що законодавець передбачив у вказаній нормі.

При цьому, положенням ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Враховуючи те, що судом встановлено порушення відповідачем умов договору в частині сплати вартості товару щотижня та невиконання грошового зобов`язання, погодження між сторонами умов про відповідальність у вигляді пені, позивач має право на нарахування пені.

При цьому, статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» чітко встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що повністю узгоджується із умовами п. 7.3. укладеного між сторонами договору.

Крім того, строк позовної давності для стягнення пені становить 1 рік (ст. 258 ЦК України).

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, строк якого неодноразово продовжений та діяв до 30.06.2023 включно.

В свою чергу, пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX, який набрав чинності з 2 квітня 2020 року і дія вказаного Закону фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Водночас, згідно з частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, суд наголошує, що п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).

Здійснивши перерахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми неоплаченого відповідачем товару за видатковою накладною № 116 від 04.11.2021 на суму заборгованості в розмірі 5158,00 грн за період з 05.11.2021 до 21.06.2023 судом встановлено, що розмір такої пені дорівнює 32805,73 грн, яка підлягає задоволенню як правомірна та обґрунтована.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 справа «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п.5 ч.4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним нормам, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів своєчасного та належного виконання ним грошових зобов`язань за договором поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020, а також доказів, які підтверджують неможливість здійснення ним своєчасної та повної оплати, а тому дії відповідача щодо несвоєчасної сплати коштів за поставлений товар є порушенням положень договору та норм чинного законодавства.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором поставки товарів № 21/07/2020-СОП від 21.07.2020 підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована та підлягає задоволенню в сумі 52 449,83 грн. заборгованості, в т.ч.: 32 805,73 грн пеня, 17 125,47 грн інфляційні втрати та 2 518,63 грн 3% річних.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, зокрема, з 1 січня 2023 року 2684,00 гривень.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, приймаючи до уваги задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача, а також те, що позовні вимоги позивачем були зменшені в процесі розгляду справи, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2684,00 грн судового збору, як за одну вимогу майнового характеру, за яку судовий збір становить не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Опт» (73000, м. Херсон, вул. Шенгелія, буд. 3-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ківісмартюа» (01014, м. Київ, вул. Звіринецька, буд. 63, ) інфляційні втрати в розмірі 17 125 (сімнадцять тисяч сто двадцять п`ять) грн 47 коп, суму 3% річних в розмірі 2 518 (дві тисячі п`ятсот вісімнадцять) грн 63 коп, пеню в розмірі 32 805 (тридцять дві тисяч вісімсот п`ять) грн 73 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 19 жовтня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський