ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2023 року м. Харків Справа № 913/205/23
Провадження №15/913/205/23
про витребування земельної ділянки
Суддя Смола С.В.
Секретар судового засідання-помічник судді Чуєва М.С.
У засіданні брали участь:
від заявника: Горбач Н.О., прокурор відділу Харківської обласної прокуратури за службовим посвідченням;
від позивача: Краснякова А.В., у порядку самопредставництва органу державної влади (у режимі відеоконференції);
від відповідача: Сутковий А.М., адвокат за ордером від 20.02.2023 серії АН №1113216 (у режимі відеоконференції);
від третіх осіб: представники не прибули.
С У Т Ь С П О Р У:
Харківською державною лісовпорядною експедицією розроблено «Проект організації і розвитку лісового господарства ДП «Білокуракинське ЛМГ», згідно якого спірну земельну ділянку орієнтовною площею 19,5845 га, включено до кварталу №24 виділів №1, 2, 3, 4 Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ».
Згідно з інформацією Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект», наданою у листі від 14.12.2021 №760, Проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Білокуракинське ЛМГ», згідно положень чинного станом на 2010 рік законодавства, погоджено Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Луганській області та затверджено Луганським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та введено в дію з 2010 року.
У подальшому, розпорядженням Білокуракинської районної державної адміністрації від 24.07.2013 №145 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель державної та комунальної форми власності за межами населених пунктів на території Білокуракинського району орієнтовною площею 828 га з метою формування земельних ділянок, визначення їх угідь, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій.
Висновком відділу Держземагенства у Білокуракинському районі Луганської області від 18.10.2013 №1424 погоджено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель запасу та резервного фонду за межами населених пунктів на території Лозно-Олександрівської селищної ради та Дем?янівської, Курячівської, Нещеретівської, Олександропільської, Просторівської, Бунчуківської сільських рад Білокуракинського району Луганської області.
Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації спірної земельної ділянки затверджена розпорядженням голови Білокуракинської районної державної адміністрації від 18.10.2013 №227. Земельну ділянку проінвентаризовано та віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення.
24.04.2018 право державної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області (рішення про державну реєстрацію, індексний номер: 40865977 від 27.04.2018).
Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.05.2023 вищевказана земельна ділянка знаходиться в комунальній власності Лозно-Олександрівської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Лозно-Олександрівської селищної ради.
Як зазначає прокурор, передача зазначеної земельної ділянки у комунальну власність Лозно-Олександрівської селищної об`єднаної територіальної громади відбулася з порушення норм земельного та лісового законодавства за відсутності волі власника земельної ділянки держави в особі Луганської обласної державної адміністрації.
На думку прокурора, викладене свідчить, що спірна земельна ділянка знаходиться на землях державного лісового фонду, наданих в постійне користування ДП «Білокуракинське ЛМГ».
Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка з часу надання згоди органом виконавчої влади на передачу в постійне користування (розпорядження від 06.02.2006 №35) є земельною ділянкою лісогосподарського призначення та перебуває в постійному користуванні ДП «Білокуракинське ЛМГ», а отже повноваженнями щодо розпорядження нею наділено Луганську обласну державну адміністрацію.
При цьому, на момент передачі в користування ДП «Білокуракинське ЛМГ», земельну ділянку віднесено до земель лісогосподарського призначення, а під час здійснення інвентаризації цільове призначення земельної ділянки змінено на «землі сільськогосподарського призначення».
Прокурор вважає, що земельну ділянку неправомірно зареєстровано як землі комунальної власності сільськогосподарського призначення Лозно-Олександрівської селищної ради. Технічною документацією із землеустрою в порушення вимог земельного та лісового законодавства сформовано земельну ділянку та помилково визначено її правовий статус та цільове призначення.
У той же час, землевпорядна документація не містить жодних погоджень з ДП «Білокуракинське ЛМГ» та Луганською обласною державною адміністрацією.
У зв`язку з наведеним, виникає необхідність захисту інтересів держави шляхом витребування земельної ділянки, яка на даний час перебуває у чужому незаконному володінні Лозно-Олександрівської селищної ради, що стало підставою для звернення заступника керівника Луганської обласної прокуратури до суду з даним позовом.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 справа передана на розгляд судді Смолі С.В.
Ухвалою від 20.06.2023 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою від 27.06.2023 підтверджені підстави представництва заступником керівника Луганської обласної прокуратури інтересів держави в особі позивача Луганської обласної державної адміністрації обласної військово-цивільної адміністрації за заявленими позовними вимогами; прийнято позовну заяву прокурора від 13.06.2023 №15/1-146вих-23 до розгляду та відкрите провадження у справі; визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; клопотання прокурора про залучення до участі у справі у якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», задоволено; залучено до участі у справі у якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі ДСГП «Ліси України»); залучено до участі у справі у якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне підприємство «Білокуракинське лісомисливське господарство» (далі ДП «Білокуракинське ДМГ»); залучено до участі у справі у якості третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне підприємство «Старобільське лісомисливське господарство» (далі ДП «Старобільське лісомисливське господарство»); клопотання прокурора про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, задоволено; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Луганській області (далі ГУ Держгеокадастру у Луганській області); підготовче засідання призначено на 26.07.2023.
25.07.2023 на адресу електронної пошти суду від відповідача надійшов відзив від 25.07.2023 підписаний кваліфікованим електронним підписом, яким Лозно-Олександрівська СВА Сватівського району Луганської області вимоги позову відхилила.
Відповідач зазначив, що п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України з`явився лише з 29.03.2006, тобто після виникнення спірних правовідносин, коли набрала чинності нова редакція Лісового кодексу України.
Указав, що для визнання планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування документами, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками державними лісогосподарськими підприємствами, необхідно встановити факт, що ці землі раніше, до 29.03.2006 вже були надані цим підприємствам у постійне користування.
Ухвалою суду від 26.07.2023 розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 15.08.2023.
У зв`язку з неможливістю евакуації, всі справи (матеріали, документи) по усім напрямам діяльності ГУ Держгеокадастру у Луганській області за період з 24.02.2022 залишились на тимчасово окупованій території.
Місце розташування архіву землевпорядної документації ГУ Держгеокадастру у Луганській області знаходиться на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі, що унеможливлює доступ до бази даних та архівних документів, а також документів, які покладено в основу обґрунтування позовних вимог.
02.08.2023 на адресу електронної пошти суду від представника Лозно-Олександрівської СВА Сватівського району Луганської області адвоката Суткового А.М. надійшов відзив на позовну заяву від 01.08.2023, підписаний кваліфікованим електронним підписом, яким він позовні вимоги відхилив, посилаючись на те, що протокол другої технічної наради за підсумками польових лісовпорядних робіт, виконаних ДП «Білокуракинське ЛМГ» від 30.11.2007 не посвідчує погодження та/або затвердження матеріалів лісоустрою.
ДП «Білокуракинське ЛМГ» не було вжито заходів щодо розроблення, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.
Указав, що станом на 06.02.2006 Лісовий кодекс України не містив п.5 Розділу VIII Прикінцевих положень, а питання оформлення права постійного користування на земельну ділянку та зміну цільового призначення земельної ділянки було врегульовано в Лісовому кодексі України та Земельному кодексі України.
Редакція даної норми набрала чинності 29.03.2006, тому передбачений нею порядок підтвердження права постійного користування земельними лісовими ділянками планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування розповсюджується виключно на землі, що були надані до цього часу 29.03.2006, тобто до публікації Лісового кодексу України в редакції Закону України від 08.02.2006 №3404-IV.
07.08.2023 на адресу електронної пошти суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив від 07.08.2023 №15/1-215 вих-23, підписана кваліфікованим електронним підписом, у якій заявник зазначив, що протокол другої технічної наради від 30.11.2007 є додатком 2 до проекту організації та розвитку лісового господарства та ним затверджено загальну площу Білокуракинського ЛМГ, погоджену з районними відділами земельних ресурсів, з розподілом по лісництвах.
Зазначив, що спірні правовідносини виникли раніше, тому у даному випадку застосовуватись має п.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України в редакції, чинній на момент проведення інвентаризації земель та віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення.
Указав, що докази подані заявником у пакеті документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній сторінці посвідчувального напису із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи та його печатки, що відповідає вимогам ДСТУ 4163-2020.
Зазначив, що на плані лісонасаджень не передбачено проставлення дати, а також його затвердження чи погодження.
Також надано відповіді на запитання представника відповідача.
Ухвалою суду від 15.08.2023, зокрема, частково задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів; витребувано у Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Сватівської районної військової державної адміністрації, у ДСГП «Ліси України», у ДП «Білокуракинське ЛМГ», у ДП «Старобільське ЛМГ» оригінали розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2 з усіма додатками до них; продовжено строк проведення підготовчого провадження по 27.09.2023 (включно); розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 29.08.2023.
22.08.2023 від Сватівської районної державної адміністрації Луганської області надійшов лист від 18.08.2023 №1650, у якому вона повідомила, що наразі майже вся територія Сватівського району Луганської області тимчасово окупована російською федерацією, документи Національного архівного фонду архівного відділу Сватівської районної державної адміністрації залишились на окупованій території, а тому надати витребувані судом документи немає можливості.
Набуття Лозно-Олександрівською селищною громадою Білокуракинського району Луганської області права власності на дану земельну ділянку відбулося у повній відповідності до норм чинного законодавства України.
Зазначив, що ураховуючи специфіку лісових земельних ділянок, останні підлягають особливій охороні і лише для цієї категорії у законодавстві визначено можливість підтвердження права постійного користування планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Указав, що розпорядження Білокуракинської районної державної адміністрації від 24.07.2013 №145, яким надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель державної та комунальної власності за межами населених пунктів на території Білокуракинського району орієнтовною площею 828 га, не відповідає закону, тобто не зумовлює настання тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване.
Зазначив, що у розпорядженні обласної прокуратури наявна тільки копія розпорядження від 06.12.2005 №39/2.
Також повідомив, що у нього відсутні додатки до розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації від 06.02.2006 №35, копія рішення Лозно-Олександрівської селищної ради від 16.11.2005 №38/2.
25.08.2023 від заявника через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі, у яких прокурор навів додаткове обґрунтування щодо ідентифікації земельної ділянки.
Ухвалою від 29.08.2023 закрите підготовче провадження; призначено справу до судового розгляду по суті на 12.09.2023.
Ухвалою від 12.09.2023 оголошено перерву в розгляді справи по суті на 03.10.2023.
У судове засідання 03.10.2023 представники третіх осіб не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового слухання, що підтверджується матеріалами справи.
25.09.2023 на адресу електронної пошти суду від представниці Луганської обласної державної адміністрації надійшли пояснення від 25.09.2023, підписані кваліфікованим електронним підписом, у яких вона зазначила, що з матеріалів, наданих до позовної заяви вбачається, що ДП «Білокуракинське ДЛМГ» надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою, про що прямо вказано в розпорядженні від 06.02.2006 №35, без здійснення всього комплексу дій передбачених земельним законодавством за відсутності погодженого проекту землеустрою та рішення, прийнятого за результатами розгляду наданих матеріалів, лісогосподарське підприємство не може набути право постійного користування земельною ділянкою.
Рішення уповноваженого органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про надання чи відмову в наданні земельної ділянки у постійне користування не прийняте, індивідуальні ознаки земельної ділянки, за якими можливо визначити її межі, місце розташування, цільове призначення тощо відсутні, оскільки не розроблена технічна документація із землеустрою, а отже здійснення заходів зі створення лісових культур, як зазначено у позові, неможливе.

Розпорядженням від 06.02.2006 №35 не визначено цільове призначення земельної ділянки, а отже воно і не могло бути змінене.

До позовної заяви документів, які б підтверджували віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та надання її на праві постійного користування лісогосподарському підприємству до отримання державного акту на право постійного користування (розроблена та затверджена у встановленому законом порядку технічна документація із землеустрою, розпорядження про її затвердження та надання земельної ділянки на праві постійного користування) не надано.

Указала, що під «раніше наданими» слід розуміти землі, надані до дати набрання чинності п.5 «Перехідних положень» ЛК України, тобто до 28.03.2006 включно. І щоб застосувати цей пункт і підтвердити право користування державних лісогосподарських підприємств земельними лісовими ділянками планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування треба достеменно встановити, що ці земельні ділянки надані у користування до 28.03.2006.

Земельна ділянка, зазначена позовній заяві, вперше як об`єкт цивільних прав виникла 21.10.2013 у відповідності до технічної документації та наказу, яким її затверджено, віднесена до земель сільськогосподарського призначення комунальної форми власності, що є достовірними відомостями у відповідності до законодавства України до внесення відповідних змін до державного земельного кадастру та відміни технічної документації із землеустрою.

Зазначила, що у разі задоволення позову на користь позивача буде витребувана більша частина спірної земельної ділянки 42,5010 га, відносно якої відсутні відомості щодо її перебування у користуванні лісгоспу та належності до земель лісогосподарського призначення.

Обраний прокурором спосіб захисту не враховує наявний статус спірної земельної ділянки її віднесення до земель сільськогосподарського призначення, не скасовує віднесення спірної земельної ділянки саме до цієї категорії та не поновлює її категорію цільового використання як земель лісогосподарського призначення.

03.10.2023 на адресу електронної пошти суду від заявника надійшли пояснення від 02.10.2023 №15/1-271вих-23, підписані кваліфікованим електронним підписом, у яких прокурор зазначив, що відповідно до п.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент проведення інвентаризації земель та віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємства державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Указав, що планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів.

Уважає, що розпорядження від 06.02.2006 №35 є законним, не було оскаржено і було реалізоване шляхом проведення актуалізації планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, тому відсутні підстави ставити під сумнів цей документ.

Зазначив, що у матеріалах справи наявні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування: Проект організації та розвитку лісового господарства, який включає «Таксаційний опис лісових насаджень» та «План лісових насаджень Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ», планшет №5, з яких беззаперечно встановлено, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду України, та які розроблено на підставі розпорядження від 06.02.2006 №35.

У даній справі має місце факт реєстрації права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення за іншим суб`єктом, аніж законний володілець (право власності на вказану земельну ділянку 24.04.2018 зареєстровано за ГУ Держгеокадастру у Луганській області, 20.11.2019 за ЛозноОлександрівською селищною радою), що відповідає принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомими речами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши прокурора та представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив наступне.

Розпорядженням голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки під заліснення, які надаються в постійне користування Білокуракинському ДЛМГ на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Білокуракинському районі» надано згоду на надання в постійне користування та на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 860,0 га, зокрема, по Лозно-Олександрівській селищній раді 333,2 га, з них пасовищ 100,4 га та сіножатей 232,8 га, які надаються в постійне користування ДП «Білокуракинське ЛМГ» із земель державної власності на території, яка за даними державного земельного кадастру враховуються в Тимошинській, Червоноармійській, Дем`янівській, Шарівській, Курячівській, Олександрівській, Олексіївській сільських радах та Білокуракинській та Лозно-Олександрівській селищних радах.

На підставі зазначеного розпорядження Харківською державною лісовпорядною експедицією у 2009 році розроблено «Проект організації і розвитку лісового господарства Державного підприємства «Білокуракинське лісомисливське господарство», згідно якого земельну ділянку орієнтовною площею 19,5845 га включено до кварталу №24 виділів №1, №2, №3, №4 Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ».

24.07.2013 розпорядженням голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області №145 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель» надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель запасу за межами населених пунктів на території Білокуракинського району Луганської області орієнтовною площею 828 га, з метою формування земельних ділянок, визначення їх угідь, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій.

18.10.2013 висновком Відділу Держземагентства у Білокуракинському районі Луганської області №1424 погоджено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель запасу та резервного фонду за межами населених пунктів на території Лозно-Олександрівської селищної ради та Дем?янівської, Курячівської, Нещеретівської, Олександропільської, Просторівської, Бунчуківської сільських рад Білокуракинського району Луганської області.

18.10.2013 розпорядженням голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області №227 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» затверджено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель запасу та резервного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Лозно-Олександрівської селищної ради та Дем?янівської, Курячівської, Нещеретівської, Олександропільської, Просторівської, Бунчуківської сільських рад Білокуракинського району Луганської області. Визначено і віднесено земельні ділянки загальною площею 843,3376 га до категорії земель сільськогосподарського призначення.

На підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок, зокрема земельній ділянці площею 62,0855 га присвоєно кадастровий номер :17:002:0340.

24.04.2018 право державної власності на земельну ділянку площею 62,0855 га кадастровий номер :17:002:0340 зареєстровано за ГУ Держгеокадастру у Луганській області.

18.06.2019 наказом ГУ Держгеокадастру у Луганській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №1187-сг вирішено передати Лозно-Олександрівській селищній об`єднаній територіальній громаді, в особі Лозно-Олександрівської селищної ради, у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані за межами населених пунктів на території Лозно-Олександрівської селищної ради, Мирненської, Солідарненської сільських рад Білокуракинського району Луганської області, згідно акта приймання-передачі.

18.06.2019 між ГУ Держгеокадастру у Луганській області та Лозно-Олександрівською селищною радою було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, відповідно до якого ГУ Держгеокадастру у Луганській області відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Луганській області від 18.06.2019 №1187-сг передало із державної власності сільськогосподарського призначення, а Лозно-Олександрівська селищна об`єднана територіальна громада прийняла у комунальну власність земельні ділянки у кількості 77, земельні ділянки загальною площею 1062,0328 га згідно з додатком, в тому числі земельну ділянку, площею 62,0855 га з кадастровим номером :17:002:0340 (п.51 додатку до акту приймання-передачі).

Державне підприємство «Харківська державна лісовпорядна експедиція» листом від 26.04.2023 №162 та доданою схемою розташування земельної ділянки з кадастровий номер :17:002:0340 повідомило Сватівську окружну прокуратуру що земельна ділянка кадастровий номер :17:002:0340 має частковий перетин з землями державного лісового фонду ДП «Білокуракинське ЛМГ» Лозно-Олександрівського лісництва кв.24, орієнтовна площа перетину становить 19,5845 га з загальної площі 62,0855 га.

Луганська обласна державна адміністрація листом від 30.05.2023 №4/01.01-13-22144 повідомила Луганську обласну прокуратуру про те, що інформація про перебування земельної ділянки кадастровий номер :17:002:0340 у постійному користуванні ДП «Білокуракинське ЛМГ» в облдержадміністрації відсутня. Питання передачі вказаної земельної ділянки в комунальну власність Лозно-Олександрівської селищної ради ГУ Держгеокадастру Луганської області з облдержадміністрацією не погоджувалося.

Зазначила, що ДП «Білокуракинське ЛМГ» або інші органи, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України про ймовірну наявність порушень вимог чинного законодавства при розпорядженні землями лісового фонду, а саме земельною ділянкою кадастровий номер :17:002:0340 площею 62,0855 га до облдержадміністрації з 2018 року не звертались.

Також указала, що оскільки земельна ділянка має лише частковий перетин із землями лісогосподарського призначення, з метою запобігання необґрунтованого виведення із обігу сільськогосподарських земель та захисту права власності Лозно-Олександрівської селищної ради на частину земельної ділянки, яка є землями сільськогосподарського призначення, у разі пред`явлення позовної заяви при визначенні змісту позовних вимог просила витребувати тільки ту частину земельної ділянки, що є землями лісогосподарського призначення.

Указані обставини стали підставою для звернення прокурором до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) (у редакції на момент прийняття розпорядження від 06.02.2006 №35) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст.3 Лісового кодексу України (далі ЛК України) (у редакції на момент прийняття розпорядження від 06.02.2006 №35) ліс це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов`язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні.

Абзацами 1, 2 ст.4 ЛК України передбачено, що усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст.5 ЛК України землі лісового фонду поділяються на: а) лісові:вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо; б) нелісові: зайняті спорудами, пов`язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Згідно зі ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Частинами 1, 2 ст.20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Статтею 55 ЗК України встановлено, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; б) полезахисними лісовими смугами, захисними насадженнями на смугах відводу залізниць, захисними насадженнями на смугах відводу автомобільних доріг, захисними насадженнями на смугах відводу каналів, гідротехнічних споруд та водних об`єктів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст.56 ЗК України землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Частиною 1 ст.57 ЗК України встановлено, що земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно з п. «б» ч.3 ст.122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Пунктами 4.2, 4.3 розділу 4 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 №174, передбачено, що державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації. У книзі реєстрації реєструються: державні акти на право власності на земельну ділянку; державні акти на право постійного користування земельною ділянкою; договори оренди землі.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1-4 ст.9 ЛК України передбачено, що користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом. У постійне користування для цієї ж мети окремі земельні ділянки лісового фонду площею до п`яти гектарів, якщо вони входять до складу угідь селянських (фермерських) господарств, можуть також надаватися громадянам із спеціальною підготовкою. Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Суд зауважує, що заявником доказів отримання Білокуракинським ДЛМГ державного акта на право постійного користування спірною земельною ділянкою та його державної реєстрації не надано.

Відповідно до ст.116 ЗК України у редакції, чинній на час прийняття розпорядження від 06.02.2006 №35 громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, підставою набуття права постійного користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати від 14.11.2018 у справі №183/1617/16.

Також суд зауважує, що у п.1 розпорядження від 06.02.2006 №35 зазначено: дати згоду на надання в постійне користування та на розробку технічної документації і землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 860 га, в т.ч. пасовищ 476,6 га та сіножатей 383,4 га під заліснення, в т.ч. по Тимошинській сільській раді 125,6 га, з них пасовищ 99,6 га, сіножатей 26 га, по Червоноармійській сільській раді 124,9 га, з них пасовищ 124,9 га, по Дем`янівській сільській раді 77,87 га, з них пасовищ 25,7 га та сіножатей 52,1 га, по Шарівській сільській раді 9,1 га, з них сіножатей 9,1 га, по Курячівській сільській раді 31,7 га, з них сіножатей 31,7 га, по Білокуракинській селищній раді 26,1 га, з них пасовищ 26,1 га, по Лозно-Олександрівській селищній раді 333,2 га, з них пасовищ 100,4 га та сіножатей 232,8 га, по Олексіївській сільській раді 6,4 га, з них 6,4 га пасовищ, які надаються в постійне користування Білокуракинському ДЛМГ із земель державної власності на території, які заданими державного земельного кадастру враховуються в Тимошинській, Червоноармійській, Дем`янівській, Шарівській, Курячівській, Олександрівській, Олексіївській сільських радах та Білокуракинській, Лозно-Олександрівській селищних радах.

Суд зазначає, що зі змісту вказаного розпорядження неможливо достеменно встановити, до якої групи земель відносилась спірна земельна ділянка (пасовища чи сіножаті) та чи увійшла вона до складу земель загальною площею 333,2 га, які передавались у постійне користування Білокуракинському ДЛМГ.

У свою чергу прокурором належними та допустимими доказами цього також не доведено, оскільки не надано відповідних висновків, схем, картографічних матеріалів тощо, які б дали змогу суду ідентифікувати спірну земельну ділянку, як таку що передавалась згідно розпорядження від 06.02.2006 №35.

При цьому суд знаходить слушними доводи відповідача, викладені у запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву, щодо розташування спірної земельної ділянки.

Так, до позовної заяви прокурором на підтвердження місцезнаходження земельної ділянки кадастровий номер :17::002:0340 надано схему поділу земель Лозно-Олександрівської селищної ради (а.с.104 т.1), яку затверджено рішенням Лозно-Олександрівської селищної ради від 06.12.2005 №39/2.

З указаної схеми вбачається, що землі запасу, які вирішено надати у постійне користування Білокуракинському ДЛМГ на підставі рішенням Лозно-Олександрівської селищної ради від 06.12.2005 №39/2, знаходяться біля державного кордону, про що свідчить відповідне умовне позначення на зазначеній схемі ліній державного кордону.

У той час як земельна ділянка кадастровий номер :17::002:0340 знаходиться значно південніше населеного пункту Лозно-Олександрівка.

Таким чином, локація земель запасу, наданих у постійне користування Білокуракинському ДЛМГ знаходиться майже за 10 км від земельної ділянки кадастровий номер :17::002:0340, про що відповідачем наглядно показано на відповідних малюнках.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що прокурором не доведений факт набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області розпорядження від 06.02.2006 №35 «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки під заліснення, які надаються в постійне користування Білокуракинському ДЛМГ на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Білокуракинському районі».

Відносно доводів прокурора, що факт набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою підтверджується планово-картографічними матеріалами, зокрема, планшетом №5 лісовпорядкування 2007 року та додатком №4 до проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Білокуракинське ЛМГ» суд зазначає наступне.

Надана прокурором до матеріалі справи копія планшету №5 лісовпорядкування 2007 року (а.с.198 т.1) не містить посилань на розпорядження від 06.02.2006 №35. Крім того, у вказаній копії відсутні підписи осіб, які її склали: начальника партії ОСОБА_1 , інженера-таксатора ОСОБА_2 , картографа ОСОБА_2 .

Як убачається із наданої прокурором копії додатку №4 до проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Білокуракинське ЛМГ» «Відомості про приймання та передавання лісових ділянок за минулий ревізійний період» (а.с.44 на звороті-45 т.3) у графі «лісництво» зазначено «Білокуракинське, Лозно-Олександрівське», у графі «прийнято» « 860», у графі «підстави для приймання» «Розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області розпорядження від 06.02.2006 №35», у той же час графи «рік» та «від кого прийнято» не заповнені.

Оцінюючи вказані докази, суд зауважує, що з огляду на приписи ст.116 ЗК України копії планшету №5 лісовпорядкування 2007 року та додатку №4 до проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Білокуракинське ЛМГ» не є підставами для набуття права постійного користування спірною земельною ділянкою ДП «Білокуракинське ЛМГ», у них відсутні посилання на індивідуальні ознаки земельної ділянки, за якими можливо визначити її межі, місце розташування, цільове призначення тощо, а наявність посилання у додатку №4 на розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 не підтверджує факту набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі вказаного розпорядження.

Ураховуючи викладене вказані доводи прокурора судом відхиляються.

Законом України від 08.02.2006 №3404-IV «Про внесення змін до Лісового кодексу України, який набув чинності 29.03.2006, внесено відповідні зміни до ЛК України та викладено його в новій редакції.

Відповідно до п.5 розділу «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Як уже зазначалось, прокурором до матеріалів справи надані копії проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Білокуракинське ЛМГ», складеного Харківською державною лісовпорядною експедицією у 2009 році, плану лісонасаджень Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ» Луганської області, складного у 2007 році, планшету №5 лісовпорядкування 2007 року Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ».

Згідно зі ст.45 ЛК України лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Відповідно до ст.47 ЛК України лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У лісах, що перебувають у державній власності, лісовпорядкування ведеться за рахунок коштів державного бюджету, у лісах комунальної власності - місцевого бюджету, у лісах приватної власності - за кошти їх власників. Ведення лісовпорядкування може здійснюватися за рахунок інших джерел, не заборонених законом.

Статтею 48 ЛК України встановлено, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Відповідно до судової практики для визначення дії нормативно-правового акта у часі та, відповідно, для з`ясування того, чи поширюється його юридична сила на конкретні правовідносини, необхідно встановити: 1) момент набуття чинності нормативно-правового акта; 2) наявність або відсутність у новоприйнятому нормативно-правовому акті порядку та строків набрання ним чинності в цілому та/або окремих його положень, а також особливості застосування нормативно-правового акта у певний період часу (як правило, це визначається у «Перехідних положеннях»); 3) момент виникнення та закінчення правовідносин, на регулювання яких спрямована дія акта; 4) чи був чинним на момент виникнення та закінчення правовідносин нормативно-правовий акт; 5) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

На думку суду, під «раніше наданими» слід розуміти землі надані до дати набрання чинності п.5 перехідних положень ЛК України, тобто до 28.03.2006 включно. І щоб застосувати цей пункт і підтвердити право користування державних лісогосподарських підприємств земельними лісовими ділянками планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування треба достеменно встановити, що ці земельні ділянки були надані у користування до 28.03.2006 включно.

Ураховуючи викладене суд наголошує, що умовою застосування положень п.5 розділу «Прикінцеві положення» ЛК України до спірних правовідносин є підтвердження факту надання спірної земельною ділянки у постійне користування Білокуракинському ДЛМГ саме до 28.03.2006 включно.

З огляду на недоведеність прокурором факту передачі спірної земельної ділянки у користування згідно з розпорядженням голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області розпорядження від 06.02.2006 №35 «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки під заліснення, які надаються в постійне користування Білокуракинському ДЛМГ на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Білокуракинському районі», чи будь-яким іншим чином до 28.03.2006, положення п.5 розділу «Прикінцеві положення» ЛК України до спірних правовідносин застосовуватись не можуть, а тому надані заявником матеріали лісовпорядкування судом до уваги не беруться.

Суд зауважує, що така редакція п.5 Прикінцевих положень ЛК України була чинною до 26.05.2021 включно, а отже і на момент прийняття розпоряджень Білокуракинської районної державної адміністрації від 24.07.2013 №145 та від 18.10.2013 №227, державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :17::002:0340 та видачі наказу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 18.06.2019 №1187-сг.

Відтак, з огляду на недоведеність прокурором набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області розпорядження від 06.02.2006 №35, відсутні підстави вважати, що зазначені вище розпорядження, державна реєстрація земельної ділянки та наказ не відповідали приписам земельного та/або лісового законодавства або порушували їх.

Судом відхиляються посилання прокурора на постанови Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі №6-212цс14, від 27.01.2015 у справі №21-570а14 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц, оскільки вказані постанова не є релевантними до правовідносин сторін у даній справі, так як, по-перше, склад учасників у справі №913/205/23 є відмінним від складу у вказаних справах та обставини у зазначених справах є відмінними від справи №913/205/23; по-друге, у справі №913/205/23 прокурором не доведено факту набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі розпорядження від 06.02.2006 №35, з огляду на що відсутні підстави для застосування п.5 розділу «Прикінцеві положення» ЛК України.

Крім того суд бере до уваги, що з 27.05.2021 п.5 Прикінцевих положень ЛК викладений у новій редакції, яка була чинною по 09.07.2022 включно, і якою було передбачено, що до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, які до набрання чинності Земельним кодексом України передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Ця редакція була чинною на момент звернення прокурором із цим позовом.

З 10.07.2022 п.5 Прикінцевих положень ЛК викладений у новій редакції, яка є чинною і наразі і передбачає, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Логічний аналіз змісту ланцюга наведених змін у п.5 Прикінцевих положень ЛК свідчить, що законодавцем послідовно вживаються заходи для забезпечення вчасного оформлення державними лісогосподарськими підприємствами свого права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом здійснення його державної реєстрації під загрозою втрати такого права у випадку його неоформлення.

Ураховуючи ту обставину, що ЗК України набрав чинності з 01.01.2002 року, суд приходить до висновку що на момент розгляду цієї справи чинне лісове законодавство вже не передбачає можливості підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, наданими у постійне користування після 01.01.2002, планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Ураховуючи відсутність будь-яких підстав вважати, що спірна земельна ділянка чи її частина були надані у постійне користування лісогосподарському підприємству до 01.01.2022, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи планово-картографічні матеріали лісовпорядкування наразі взагалі не можуть підтверджувати зазначене право, а отже і належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, що саме по собі виключає можливість задоволення позову прокурора.

В обґрунтування позовних вимог прокурор надав до матеріалів справи, зокрема копії розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2.

Оцінюючи вказані докази, суд також зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст.74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Суд зауважує, що прокурором до позовної заяви були додані вкрай неякісні копії доказів, що, зокрема стало підставою для постановлення ухвали від 20.06.2023 про залишення позовної заяви без руху, у якій запропоновано заявнику подати якісні копії доданих до позовної заяви доказів.

Прокурором до заяви про усунення недоліків знову були додані неякісні копії розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2, у яких містилися дописки та частина тексту через низьку якість копії майже непридатна для здорового сприйняття.

Також на вказаних копіях міститься відмітка про їх засвідчення, у якій в порушення п.5.26 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» відсутні такі елементи: найменування посади особи, яка вчинила засвідчення, та дата засвідчення копії, що також ставить під сумнів її відповідність оригіналам.

У свою чергу у позовній заяві прокурор зазначив, а присутня у судовому засіданні 15.08.2023 прокурор Горбач Н.О. підтвердила, що в органах прокуратури відсутні оригінали розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2.

Частинами 1-6 ст.91 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву поставив під сумнів відповідність копій наданих прокурором розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2 їх оригіналам.

У судовому засіданні 15.08.2023 представник відповідача повідомив, що у Лозно-Олександрівської селищної військової адміністрації Сватівського району Луганської області як органа, який тимчасово виконує повноваження Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області через військові дії на території Луганської області відсутній доступ до оригіналу рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2.

Ухвалою суду від 15.08.2023 частково задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів та витребувано у Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Сватівської районної військової державної адміністрації, у ДСГП «Ліси України», у ДП «Білокуракинське ЛМГ», у ДП «Старобільське ЛМГ» оригінали розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2 з усіма додатками до них.

22.08.2023 від Сватівської районної державної адміністрації Луганської області надійшов лист від 18.08.2023 №1650, у якому вона повідомила, що наразі майже вся територія Сватівського району Луганської області тимчасово окупована російською федерацією, документи Національного архівного фонду архівного відділу Сватівської районної державної адміністрації залишились на окупованій території, а тому надати витребувані судом документи немає можливості.

ДСГП «Ліси України», ДП «Білокуракинське ЛМГ», ДП «Старобільське ЛМГ» вимог ухвали суду від 15.08.2023 не виконали, витребуваних судом доказів не подали.

Абзацом 2 ч.6 ст.91 ГПК України встановлено, що якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на неподання, зокрема і на вимогу ухвали суду від 15.08.2023, оригіналів розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області від 06.02.2006 №35 та рішення 38 сесії 4 скликання Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області від 06.12.2005 №39/2 з усіма додатками до них, та сумнівів відповідача щодо відповідності їх копій оригіналам, судом, подані прокурором неякісні копії вказаних доказів, до уваги не беруться.

Щодо обраного прокурором способу захисту порушеного права шляхом витребування на користь держави в особі Луганської обласної державної адміністрації з чужого незаконного володіння Лозно-Олександрівської СВА Сватівського району Луганської області земельної ділянки загальною площею 62,0855 га суд зазначає наступне.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, держава несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав чи законного інтересу, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав чи інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.20 Господарського кодексу України та ст.16 Цивільного кодексу України, у сфері земельних відносин також ст.152 Земельного кодексу України та спеціальними нормами земельного законодавства.

Суд зауважує, що за наслідками задоволення позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він здатний буде набути прав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав також є самостійною підставою для відмови в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04 2021 в справі № 910/10011/19.

У постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно ст.387 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі №6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий пред`явленням віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 зазначила, що погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективним.

Також зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див.mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (п.п.68-72 постанови), виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 04 лютого 2020 року по справах №911/3311/17, №911/3574/17, №911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі №911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах №911/3311/17, №911/3574/17, №911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі №911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено: «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок». Водночас використання у першому реченні слів «(тимчасовим володільцем)» може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово «права» у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступає від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Також суд зауважує наступне.

Відповідно до ст.18 ЗК України у редакцій, чинній на момент прийняття розпорядження від 06.02.2006 №35 «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки під заліснення, які надаються в постійне користування Білокуракинському ДЛМГ на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Білокуракинському районі» до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Україна за межами її території може мати на праві державної власності земельні ділянки, правовий режим яких визначається законодавством відповідної країни.

Згідно зі ст.20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Суд бере до уваги, що згідно розпорядження від 06.02.2006 №35 землі Лозно-Олександрівської селищної ради площею 333,2 га, згоду на надання яких у постійне користування Білокуракинському ДЛМГ надавалось вказаним розпорядженням, за своїх цільовим призначенням обліковувались як землі сільськогосподарського призначення, до складу яких входили пасовища площею 100,4 га та сіножаті 232,8 га.

З огляду на недоведеність прокурором факту набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області розпорядження від 06.02.2006 №35 «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки під заліснення, які надаються в постійне користування Білокуракинському ДЛМГ на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Білокуракинському районі», суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка за своїм цільовим призначенням ані до прийняття розпорядження від 06.02.2006 №35, ані після його прийняття до земель лісового фонду не належала.

24.07.2013 на підставі клопотання Відділу Держземагентства у Білокуракинському районі Луганської області від 24.07.2013 №924 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель державної та комунальної власності непереданих у власність (користування), які обліковуються відповідно до форми державної статистичної звітності 6-зем, у землях запасу за межами населених пунктів на території Білокуракинського району Луганської області орієнтовною площею 828 га, з метою формування земельних ділянок, визначення їх угідь, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій головою Білокуракинської районної державної адміністрації прийнято відповідне розпорядження №145 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель».

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.791 ЗК України у редакції, чинній на момент прийняття вказаного розпорядження від 24.07.2013 №145 передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Частинами 9, 10 вказаної статті встановлено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Висновком відділу Держземагентства у Білокуракинському районі Луганської області від 18.10.2013 №1424 погоджено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель запасу та резервного фонду за межами населених пунктів на території Лозно-Олександрівської селищної ради та Дем`янівської, Курячівської, Нещеретівської, Олександрівської, Просторівської, Бунчуківської сільських рад Білокуракинського району Луганської області.

Розпорядженням голови Білокуракинської районної державної адміністрації від 18.10.2013 №227 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель запасу та резервного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Лозно-Олександрівської селищної ради та Дем`янівської, Курячівської, Нещеретівської, Олександрівської, Просторівської, Бунчуківської сільських рад Білокуракинського району Луганської області (п.1 розпорядження); визначено та віднесено земельні ділянки загальною площею 842,3376 га до категорії земель сільськогосподарського призначення (п.2 розпорядження).

На підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки 21.10.2013 земельній ділянці площею 62,0855 га присвоєно кадастровий номер :17::002:0340.

Також вирішено здійснити від імені ГУ Держгеокадастру у Луганській області реєстрацію права державної власності на земельну ділянку площею 62,0855 га, кадастровий номер :17::002:0340.

24.04.2018 право державної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ГУ Держгеокадастру у Луганській області (рішення про державну реєстрацію, індексний номер 40865977 від 27.04.2018).

Відтак, 24.04.2018 у відповідності до приписів ст.791 ЗК України земельна ділянка кадастровий номер :17::002:0340 була вперше сформована як об`єкт цивільних прав.

У подальшому, відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 18.06.2019 ГУ Держгеокадастру у Луганській області відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Луганській області №1187-сг передало із державної власності земельні ділянки, зокрема і земельну ділянку площею 62,0855 га кадастровий номер :17::002:0340, сільськогосподарського призначення, а Лозно-Олександрівська селищна рада прийняла у комунальну власність земельні ділянки у кількості 77 загальною площею 1 062,0328 га. Також до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідні зміни щодо власника вказаної земельної ділянки.

Підсумовуючи викладене, з огляду на встановлені та зазначені вище судом обставини щодо відсутності підстав набуття Білокуракинським ДЛМГ права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі розпорядження голови Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області розпорядження від 06.02.2006 №35, ураховуючи, що спірна земельна ділянка як об`єкт цивільних прав сформувалась тільки 24.04.2018, суд приходить до висновку, що обраний прокурором спосіб захисту права не відповідає змісту порушення, яке, як уважає прокурор, мало місце.

З огляду на що відновлення порушених прав шляхом задоволення віндикаційного позову у даному випадку є неможливим.

Судом відхиляються посилання прокурора на постанови Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі №6-140цс14 та Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, де віндикація визнана належним способом захисту прав позивача, оскільки у тих справах позивач був визнаний зареєстрованим власником спірного майна.

Відповідно до листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 26.04.2023 №162 згідно матеріалів лісовпорядкування 2007 року земельна ділянка з кадастровим номером :17::002:0340 частково знаходиться в межах кв.24 Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ», орієнтовна площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером :17::002:0340 з кв.24 Лозно-Олександрівського лісництва ДП «Білокуракинське ЛМГ», становить 19,5845 га, з загальної площі земельної ділянки 62,0855 га.

Інших доказів на підтвердження обставин щодо площі земельної ділянки, яку на думку прокурора було надано ДП «Білокуракинське ЛМГ» згідно розпорядження від 06.02.2006 №35, та щодо площі перетину такої земельної ділянки із земельною ділянкою кадастровий номер :17::002:0340, суду не надано.

У даній справі частина спірної земельної ділянки площею 19,5845 га, яка, як вважає прокурор, належить до земель лісогосподарського призначення, не мала кадастрового номеру та не була сформована як самостійний об`єкт нерухомості.

На переконання суду, спосіб захисту повинен забезпечувати поновлення прав позивача до стану, який мав місце до стверджуваного прокурором порушення права держави, а не безпідставно надавати позивачеві нові блага, у вигляді зареєстрованого права власності на земельну ділянку, площа якої більша на 42,501 га, ніж площа земельної ділянки, яка в силу перехідних положень ЛК України, на думку прокурора, перебувала на праві постійного користування у лісгоспу (19,5845 га).

Задоволення цього позову призведе до того, що на користь позивача буде витребувана частина спірної земельної ділянки площею 42,501 (62,0855 19,5845), відносно якої взагалі відсутні відомості щодо її можливого перебування у користуванні лісгоспу та належності до земель лісогосподарського призначення. Тобто фактично йдеться про набуття позивачем додаткового майна (більшої площі земель) за судовим рішенням.

Наведе суперечить змісту віндікаційного позову, за яким на користь власника витребовується саме належне йому майно, яке вибуло з його володіння в результаті порушень, а не майно, більше за обсягом.

Також обраний прокурором спосіб захисту не враховує наявний статус спірної земельної ділянки її віднесення до земель сільськогосподарського призначення, не скасовує віднесення спірної земельної ділянки саме до цієї категорії та не поновлює її категорію цільового використання як земель лісогосподарського призначення.

Спірна земельна ділянка площею 62,0855 га у її теперішньому вигляді до моменту стверджуваного прокурором порушення не існувала, і навіть більше її створення з теперішніми характеристиками є безпосереднім результатом цих порушень з боку ГУ Держгеокадастру у Луганській області.

При цьому суд бере до уваги, що частинами 1-2, 8-11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених в абзацах третьому і четвертому частини десятої, державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Частиною 7 ст.14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав.

На переконання суду, належним способом захисту прав держави на землі, надані у постійне користування державних лісогосподарських підприємств до набрання чинності п.5 Прикінцевих положень ЛК України, які в подальшому були протиправно включені (частково) до складу земель сільськогосподарського призначення, буде звернення з позовом про скасування державної реєстрації земельних ділянок, створених із порушеннями, з одночасним скасуванням всіх прав на них, а не з віндікаційним позовом.

Саме цей спосіб захисту відповідає способу прямо передбачений п.б ч.3 ст.152 ЗК України відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, та здатен відновити становище, яке існувало до формування у 2013 році спірної земельної ділянки площею 62,0855 га, кадастровий номер :17::002:0340, без порушення права ГУ Держгеокадастру у Луганській області та відповідача на розпорядження землями сільськогосподарського призначення, щодо яких відсутні відомості про їх попереднє входження до складу земель лісогосподарського призначення.

Узявши до уваги все вищенаведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог прокурора та необхідність відмови в позові повністю.

Розв`язуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 14 171 грн 75 коп. підлягають покладенню на Луганську обласну прокуратуру відповідно до ст.129 ГПК України.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У відповідності до ч.3 ст.124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи складає фіксований гонорар 30 000 грн 00 коп. плюс компенсація відряджень до суду для участі у судових засіданнях.

Доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу на дату ухвалення цього рішення відповідачем суду не надано. У судовому засіданні 03.10.2023 у судових дебатах представник відповідача відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України заявив, що докази понесення витрат на правову допомогу адвоката будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі.

Ураховуючи викладене питання про розподіл інших судових витрат Лозно-Олександрівської СВА Сватівського району Луганської області буде вирішено судом після надання таких доказів.

Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236 238 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. У позові заступника керівника Луганської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луганської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до Лозно-Олександрівської селищної військової адміністрації Сватівського району Луганської області про витребування земельної ділянки відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 14 171 грн 75 коп. покласти на Луганську обласну прокуратуру.

3. Учасники справи:

Заявник: Заступник керівника Луганської обласної прокуратури (вул. Богдана Ліщини, буд. 27, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93400, ідентифікаційний код 02909921).

Позивач: Луганська обласна державна адміністрація - обласна військова адміністрація (просп. Центральний, буд. 59, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93405, ідентифікаційний код 00022450).

Відповідач: Лозно-Олександрівська селищна військова адміністрація Сватівського району Луганської області (вул. Центральна, буд. 1, смт Лозно-Олександрівка Сватівського району Луганської області, 92211, ідентифікаційний код 44695621).

Третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Державне підприємство «Білокуракинське лісомисливське господарство» (вул. Магістральна, буд. 2, смт Білокуракине Луганської області, 92200, ідентифікаційний код 25359239).

Третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (вул. Шота Руставелі, буд. 9А, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 44768034).

Третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державне підприємство «Старобільське лісомисливське господарство» (с. Запорізьке Старобільського району Луганської області, 92741, ідентифікаційний код 00993646).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Луганській області (вул. Сахарова Академіка, буд. 34, м. Івано-Франківськ, 76014, ідентифікаційний код 39771244).

Відповідно до ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст.256 ГПК України та порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено 12.10.2023.

Суддя Сергій СМОЛА