ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2023 м. Івано-ФранківськСправа № 909/728/23

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П.А., секретар судового засідання Попович Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

позовної заяви фізичної особи-підприємця Українця Василя Дмитровича АДРЕСА_1

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Серін-Ліс" вул. 16 Липня, 11, смт. Делятин, Надвірнянський р-н, Івано-Франківська обл., 78442

про стягнення заборгованості в сумі 348517,01грн.

за участю:

від позивача: Мартинишин Р.С.

від відповідача : Мусієнко М.Б.

ВСТАНОВИВ: фізична особа-підприємець Українець Василь Дмитрович звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Серін-Ліс" про стягнення заборгованості в розмірі 348517,01грн. Мотивуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на несвоєчасне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати, за порушення строків виконання зобов`язань відповідачу нараховано інфляційні втрати та 3 % річних. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на 11, 509, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України,

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.08.2023 постановлено відкрити провадження у справі №909/728/23 та здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, засідання по суті призначене на 05.09.2023.

31.08.2023 через канцелярію господарського суду від ПАТ "Серін-ліс" надійшли заперечення на позовну заяву (вх. №12641/23), в яких останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, заперечуючи проти позову, відповідач посилався на обставини непереборної сили (форс-мажор), спричиненими військовою агресією російської федерації проти України та введенням Указом Президента України № 64/2022 з 24.02.2022 воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Відповідач зазначає про те, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору. Крім того, відповідач просить дотримуватись розумного балансу між інтересами боржника та кредитора.

Ухвалою господарського суду від 05.09.2023 судове засідання у справі було відкладено на 10.10.2023 .

Присутнім в судових засіданнях представником позивача були підтримані позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові; представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, усно просив суд зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши представників учасників справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Між фізичною особою-підприємцем Українцем Василем Дмитровичем та Приватним акціонерним товариством «Серін-Ліс» існували договірні відносини щодо заготівлі, поставки та купівлі-продажу лісопродукції, деревини на підставі Договорів про надання послуг та Договорів купівлі-продажу.

Впродовж 2018-2019 років ФОП Українцем Василем Дмитровичем, та Приватним акціонерним товариством «Серін-Ліс» укладені наступні договори: Договір купівлі-продажу лісопродукції від 05.01.2018; Договір купівлі-продажу лісопродукції від 01.06.2018; Договір про виконання робіт та надання послуг, пов`язаних з лісництвом від 01.12.2017: Договір про виконання робіт та надання послуг, пов`язаних з лісництвом від 01.12.2017: Договір про виконання робіт та надання послуг, пов`язаних з лісництвом від 26.02.2018: Договір про надання послуг №1005/18-2 від 10.05.2018: Договір про надання послуг №2304/18-1 від 23.04.2018: Договір про надання послуг №2908/18-3 від 29.08.2018; Договір про надання послуг №3008/18-4 від 30.08.2018: Договір про надання послуг №3008-18-5 від 30.08.2018: Договір про надання послуг №3008/18-6 від 30.08.2018; Договір про надання послуг №2501/19-1 від 25.01.2019: Договір про надання послуг №2501/19-2 від 25.01.2019; Договір про надання послуг №0103/19-3 від 01.03.2019:Договір про надання послуг №0104/19-4 від 01.04.2019.

Відповідно до умов вищевказаних Договорів ФОП Українець В.Д. виконав взяті на себе зобов`язання, а ПАТ «Серін-Ліс» прийняло послуги та товари. Однак, відповідно до умов Договорів, оплата за товар та послуги не була здійснена, виникла заборгованість на користь ФОП Українця В.Д. у розмірі 599 810, 17грн.

30 вересня 2022 року ФОП Українець Василь Дмитрович, звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ПАТ «Серін-Ліс» про стягнення заборгованості в розмірі 599 810,17 грн.

26 грудня 2022 року Господарським судом Івано-Франківської області у справі №909/808/22 ухвалено рішення, відповідно до якого було прийнято стягнути з Приватного акціонерного товариства «Серін-Ліс» (вул. 16 липня, буд.11, смт. Делятин. Надвірнянський район. Івано-Франківська область. 78442 ) на користь фізичної особи-підприємця Українця Василя Дмитровича ( АДРЕСА_2 ) 599 810 (п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот десять) гривень 17 коп. заборгованості та 8 997 (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 15 коп. судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року у справі №909/808/22 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2022 року залишено без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Серін-Ліс» без задоволення.

30 травня 2023 року, відповідачем було виконано судове рішення та згідно платіжної інструкції №29/05/2023 здійснено платіж на користь ФОП Українця В.Д. на підставі виконавчого провадження №1017586 на суму 608 807.32 грн.

Фізична особа-підприємець Українець В.Д. звернувся до суду із позовом у справі про стягнення з ПАТ "Ліс-серін" урахуванням періодів прострочення з 01.08.2020 по 29.05.2023

заборгованості 3% річних у розмірі 50 856.44 грн. та інфляційні збитки у розмірі 297 660.57 грн.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Наданий розрахунок судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство та встановлено, що розрахунки 3% та інфляційних витрат виконані вірно, отже стягненню з відповідача підлягає стягненню у період з 01.08.2020 по 29.05.2023

заборгованості 3% річних у розмірі 50 856.44 грн. та інфляційні збитки у розмірі 297 660,57 грн.

Так, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/808/22 від 26.12.2022 були задоволені позовні вимоги фізичної особи-підприємця Українця В.Д.; присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Серін-Ліс» на користь фізичної особи-підприємця Українця Василя Дмитровича 599 810,17грн. заборгованості та 8997,15грн. судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року у справі №909/808/22 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2022 року залишено без змін.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.12.2022 у справі № 909/808/22, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Таким чином, з прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, звертаючись до Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/728/23, позивач зазначав про наявність підстав для стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 50856,44грн. та297660,57грн. інфляційних втрат за несвоєчасну оплату суми заборгованості, яка була сплачена відповідачем з порушенням строків встановлених договором.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зокрема, посилаючись на те, що Торгово-промисловою палатою України визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022.

Суд зазначає, що 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває наразі.

За змістом статті 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У пункті 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 зазначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для об`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору (контракту, угоди тощо) обов`язків згідно із законодавчими чи іншими нормативними актами виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Тобто Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (частина друга статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати України).

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також згідно з положеннями частини другої статті 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17).

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Разом з цим, вирішуючи спір про наявність підстав для зменшення від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, в період дії форс-мажорних обставин (військова агресія Російської Федерації проти України), слід враховувати таке.

За змістом положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 617 Цивільного кодексу України визначено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Водночас згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом наведеної норми закону нараховані інфляційні втрати на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові.

З правового аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

При цьому статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, тоді як норми статті 625 ЦК України, які визначають відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов договору є підставою для нарахування визначених статтею 625 ЦК України платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1195гс16 (№ 9/5014/969/2012(5/65/2011) (див. постанову ВСУ від 12.04.2017 у справі № 913/869/14).

Разом з цим, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Отже, проценти та інфляційні нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Оскільки проценти та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, суд не має правових підстав для їх зменшення, тому відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання в цій частині.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За вказаних обставин, позовні вимоги задовольняються судом.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору в частині задоволених позовних вимог покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 130, 231, 233, 237, 238, 240, 241, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Серін-Ліс" (вул. 16 липня, буд.11, смт. Делятин, Надвірнянський район, Івано-Франківська область, 78442, ) на користь фізичної особи-підприємця Українця Василя Дмитровича ( АДРЕСА_1 код РНОКПП НОМЕР_1 ) - 297 660,57грн. інфляційних збитків, 50856,44 грн. 3% річних, та 5227,76 грн. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.10.2023

Суддя Шкіндер П.А.