ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2023 р. Справа №921/39/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С.Скрипчук

суддів О.І.Матущака

Б.Д.Плотніцького

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія» за № 28/1-07/07/2023 від 28.07.2023 (вх. № 01-05/2532/23 від 04.08.2023)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.06.2023 (повний текст рішення складено 30.06.2023, м. Тернопіль, суддя Н.О. Андрусик)

у справі № 921/39/23

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія», м. Київ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи», м. Тернопіль

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Катма Груп», м. Київ

про визнання недійсними правочинів,

за участю сторін

від позивача: - Світлик О.М.;

від відповідача-1: - Теплюк В.В.;

від відповідача-2: - Ополонець І.В.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українська технологічна компанія» (далі ПрАТ «Українська технологічна компанія») звернулась до Господарського суду Тернопільської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи» (далі ТзОВ «Українські енергетичні системи») та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Катма Груп» (далі ТзОВ «Катма Груп») про визнання недійсними правочинів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами було укладено правочин зі змінами, який за твердженням позивача, укладений з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів, відтак, укладаючи оспорюванні правочини воля сторін не відповідала її зовнішньому прояву, сторони не передбачали реального настання правових наслідків обумовлених вказаним правочином, оскільки, передача майна за спірними правочинами не відбулась так, як спірне майно знаходиться в с. Зарубинці Тернопільської області, а акти приймання-передачі майна укладені у м. Києві, а тому такий правочин зі змінами слід визнати недійсними на підставі ст. 234 ЦК України. Також позивач стверджує, що зміни до спірного правочину було укладено після прийняття місцевим господарським судом рішення про стягнення з відповідача-1 на користь позивача коштів. Крім того, один із засновників відповідача-1 пов`язаний з відповідачем-2 так, як відповідач-1 є одним з бенефіціарів ТОВ «БРСМ Нафта», до групи підприємств входить відповідач-2. Відтак, наведені обставини позивач вважає такими, що дають підстави для кваліфікації спірних правочинів, як фраудаторних, оскільки такі укладені з метою ухилення від виконання судового рішення, а також на шкоду кредитора (стягувача за судовим рішенням).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 13.06.2023 у даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий суд встановив, спірний правочин був укладений до прийняття місцевим господарським судом рішення про стягнення з відповідача-1 на користь позивача коштів. Разом з тим, наявні в матеріалах справи платіжні доручення свідчать про 100% оплату відповідачем-1 коштів за спірним правочином, який за правовою природою є договором купівлі-продажу. Щодо внесення у 2022 році змін до укладеного правочину та підписання актів прийому-передачі купленого обладнання після прийняття рішення про стягнення коштів з відповідача-1 на користь позивача суд виходив з того, що частиною обладнання перебувало в оренді Зарубинського спиртового заводу, про що свідчать укладені договори оренди.

Не погоджуючись з даним рішенням суду позивач Приватне акціонерне товариство «Українська технологічна компанія» подав апеляційну скаргу за № 28/1-07/07/2023 від 28.07.2023 (вх. № 01-05/2532/23 від 04.08.2023), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.06.2023 у справі № 921/39/23 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує наступним:

1)звертає увагу на те, що при укладенні спірних правочинів (договору купівлі-продажу обладнання та змін до договору) було порушено порядок, а саме відсутнє рішення загальних зборів відповідача-1, відповідно до установчих документів та статей 30, 34, 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки, сума правочину більша 28000000,00 грн. Разом з тим, укладені спірні правочини не були схваленні у належному порядку;

2)вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі надав оцінку податковим накладним, оскільки, у згаданих податкових накладних не відображено господарську операцію за спірними правочинами, тим більше в подальшому відповідачем-1 вносились корективи з посиланням на невірне відображення товару;

3)судом першої інстанції жодним чином не обґрунтував мотивів з яких відмовив у задоволенні клопотань про призначення технічної та економічної експертиз документів;

Відповідачем-1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує доводи апелянта з тих підстав, що правочин був вчинений до відкриття та прийняття рішення про стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості. Разом з тим, твердження апелянта про порушення порядку при укладенні спірних правочинів є безпідставними, так як укладення правочину та в подальшому змін до нього жодна із сторін за договором не зверталась до суду із вимогою про визнання такого правочину та змін до нього недійсними на тій підставі, що відповідач-1 недотримався в момент укладення правочину вимог Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Крім того, у податкових накладних міститься інформація про господарську діяльність відповідача-1 на підставі укладеного правочину, хоча й податкові накладні містять помилки, які в подальшому було усунено, про що свідчать докази наявні в матеріалах справи. Відповідач-1 також звертає увагу на те, що складені акти приймання-передачі обладнання є доказом виконання спірних правочинів, а покликання на те, що такі акти складено у м. Київ, однак обладнання перебуває в іншому місті є такими, що не заслуговують на увагу суду так, як апелянт не покликається на жодну норму закону яка забороняє укладати акти в іншому місті.

Щодо відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотань про призначення технічної та економічної експертиз відповідач-1 зазначає, що такі правомірно відхилені судом так, як призначення будь-якої експертизи є підставою для зупинення провадження у даній справі, що свідчить про зловживання процесуальними правами та затягування розгляду справи.

Відповідачем-2 подано свій відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує доводи апелянта зазначивши, що заборгованість виникла до прийняття судом рішення про стягнення заборгованості. Разом з тим, укладені спірні правочини укладались для майбутньої приватизації ДП «Зарубинський спиртовий завод», який мав весь комплекс обладнання для виробництва біоетанолу. Крім того, твердження апелянта, що укладені правочини є фраудаторними не відповідають дійсності так, як не містять критеріїв, які їх можуть кваліфікувати як фраудаторні договори, тим більше не заслуговують твердження апелянта про порушення порядку укладення правочинів, оскільки таке твердження, не є підставою для кваліфікації договору як фраудаторного. Також не відповідають дійсності твердження апелянта в тій частині, що в податкових накладних не було взагалі відображено товару, в той час, як частина товару все таки була відображена у податкових накладних, а решта при внесенні коригування до таких накладних. Вважає, що судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотань позивача про призначення експертиз, які як зазначає відповідач-2 є недоцільними та спрямовані на зловживання процесуальними правами.

04.08.2023 позивачем подано клопотання про призначення судової технічної експертизи документів у даній справі та клопотання про призначення економічної експертизи бухгалтерського, податкового обліку та звітності відповідачів.

Клопотання про призначення судової технічної документів обґрунтовано тим, що у копії додатку 2 до договору № 01.10/19 від 01.10.2019 та копії висновку про вартість майна від 05.10.2022 з`ясовано, що переліки наведеного в цих документах майна співпадають у своїй послідовності, хоча такі укладені в різний час, різними, не пов`язаними між собою суб`єктами, а тому слід провести таку експертизу витребувавши оригінали зазначених документів та поставити судовому експерту питання щодо часу нанесення печаток, проставлення підписів та чи проставлені печатки є різними.

Клопотання про призначення економічної експертизи бухгалтерського, податкового обліку та звітності відповідачів обґрунтоване тим, що отримані від Головного управління ДПС у Тернопільської області лист з копіями податкових накладних не містять жодного найменування з переліку майна, який наведений в додатку 2 до договору, а тому судовому експерту слід поставити питання чи відповідає бухгалтерський, податковий облік та звітність відповідачів господарським операціям з приводу укладеного правочину. Також слід поставити питання які операції щодо руху активів відображені в бухгалтерському обліку та чи належним чином ведеться відповідачами бухгалтерський облік, податковий облік та звітність.

На клопотання позивача щодо експертиз, відповідачем-1 подано заперечення, в яких останній заперечує щодо їх проведення та вважає їх проведення недоцільним, зазначивши, що призначення таких експертиз призведе до зупинення провадження та затягування розгляду справи, а поставленні експерту питання є такими, що не потребують спеціальних знань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2023 року головуючим-суддею (суддею-доповідачем) у справі № 921/39/23 визначено суддю О.С. Скрипчук, суддів: О.І. Матущака, Б.Д.Плотніцького.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.04.2023 року апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія» за № 28/1-07/07/2023 від 28.07.2023 (вх. № 01-05/2532/23 від 04.08.2023) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.06.2023 у справі № 921/39/23 та судове засідання по дані справі призначено на 18.09.2023.

В судовому 18.09.2023 за участю представників сторін судом оголошено перерву до 02.10.2023.

Представник апелянта в судове засідання прибув, надав усні пояснення по суті апеляційної скарги та клопотань про призначення у даній справі судових експертиз, просив призначити відповідні судові експертизи відповідно до поданих клопотань. У разі відмови у їх задоволенні таких клопотань, просив апеляційну скаргу задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача-1 проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві, також заперечив щодо поданих клопотань про призначення відповідних експертиз, просив у задоволенні таких клопотань та апеляційній скарзі відмовити, судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Від відповідача-2 представник прибув, проти апеляційної скарги та клоптань про призначення судових експертиз заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просив у задоволенні клопотань та апеляційної скарги відмовити судове рішення залишити без змін.

Судова колегія заслухавши доводи позивача про призначення судової технічної експертизи документів у даній справі та клопотання про призначення економічної експертизи бухгалтерського, податкового обліку та звітності відповідачів, врахувавши заперечення відповідачів, яке зазначене у запереченні відповідача-1 та у відзиві на апеляційну скаргу відповідача-2, щодо заявлених апелянтом клопотань, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів та складність справи, прийшла висновку заявлені клопотання відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства (ст. 1 Закону «Про судову експертизу»).

За таких обставин суд зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку призначення судом експертизи.

Отже, вказаною нормою Господарського процесуального кодексу України передбачено право, а не обов`язок суду, зупинити провадження у справі у випадку призначення господарським судом судової експертизи за наявності дійсної необхідності її призначення, у випадку необхідності спеціальних знань, якими не володіє суд, та у разі неможливості суду вирішити питання, що входять до предмету доказування без її призначення.

Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.05.2021 у справі № 922/1791/20.

Слід зазначити, що предметом спору є визнання недійсними правочинів, які за твердженням позивача є фраудаторними, оскільки такі укладені з метою ухилення від виконання судового рішення, а також на шкоду кредитора (стягувача за судовим рішенням), тобто за твердженням позивача, укладаючи оспорювані правочини воля сторін не відповідала її зовнішньому прояву, сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені задля переходу права власності на майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, що є підставою для визнання недійсними правочинів на підставі ст.234 ГПК України.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Враховуючи вищевикладене, звертаючись з заявою про визнання недійсним спірних договорів з підстав їх фіктивності, заявник має довести, що учасники таких правочинів не мали наміру створити правові наслідки на момент їх вчинення.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Як вбачається із клопотань позивача про призначення відповідних експертиз, останній просить провести такі експертизи з тих підстав, що з копії додатку 2 до договору № 01.10/19 від 01.10.2019 та копії висновку про вартість майна від 05.10.2022 вбачається, що переліки наведеного в цих документах майна співпадають у своїй послідовності, хоча такі укладені в різний час, різними, не пов`язаними між собою суб`єктами, а податкові накладні не містять жодного переліку реєстрованого майна.

Отже, здійснивши аналіз наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, проаналізувавши правовідносин, що склалися між сторонами, судова колегія не вбачає потреби у використанні спеціальних знань судового експерта та вважає за можливе при вирішенні спору обмежитись доказами, наявними в матеріалах справи, а тому у задоволенні клопотань апелянта про призначення судової технічної експертизи документів та економічної експертизи бухгалтерського, податкового обліку та звітності відповідачів слід відмовити.

Щодо тверджень апелянта, що судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано мотивів відмови у задоволенні клопотань про призначення технічної та економічної експертиз документів, судова колегія вважає його необгрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.10.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю «Катма Груп» (покупець за договором, відповідач-2 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи» (постачальник за договором, відповідач-1 у справі) було укладено договір № 01.10/19 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця не нове (таке, що було у використанні) обладнання/матеріали (далі - товар), згідно Специфікацій, які є додатком №1, додатком №2 та додатком №3 до даного договору, а покупець зобов`язався прийняти товар і оплатити товар у відповідності із умовами договору. Найменування, кількість, вартість товару узгоджується сторонами в Специфікаціях (додаток №1, додаток №2 та додаток №3 до договору).

Згідно з п.1.4 - 1.5 договору постачальник гарантує, що товар належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними чи юридичними особами, державними органами і державою. При цьому, постачальник свідчить, що деяка частина товару знаходиться в оренді Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», який декларує, що не має бажання першочергової купівлі обладнання; деяка частина товару знаходиться у володінні та користуванні Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» без належної на то правової підстави.

У пунктах 2.1-2.5 договору сторони передбачили, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах DDP-об`єкт покупця (відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс-2010» з урахуванням умов даного договору) в строки, визначені договорі. Об`єкт покупця знаходиться за адресою: Україна, Кіровоградська область, Голованівський район, сщ. Голованівськ, вул. Голочанська, 1Б. Поставка товару повинна бути здійснена постачальником протягом квітня-травня 2020 року. Перехід права власності, а також ризиків випадкового знищення або пошкодження на товар, здійснюється в момент приймання-передачі товару від постачальника до покупця, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками сторін актом приймання-передачі товару. Обов`язок підготовки Акту приймання-передачі товару покладається на постачальника. Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем в момент підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару.

Відповідно до п.3.1, 3.2 договору загальна вартість товару складає 28875750,00 грн (з ПДВ). Оплата покупцем товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, який вказаний у даному договорі, на умовах 100% предоплати (авансу) 28875750,00 грн (в т.ч. ПДВ) в строк - не пізніше 31.03.2020.

Пунктом 7.1 договору зазначено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

У Додатках №№1-3 до договору (Специфікації №№1, 2, 3) сторонами визначено перелік та вартість товару.

Зокрема, як вбачається з Додатку №1, загальна вартість товару за Спеціифікацією №1 складає 1000000,00грн (5 одиниць товару). При цьому, постачальник засвідчив, що товар, який передбачений по даній Специфікації на дату укладення договору та специфікації, знаходиться у Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» відповідно до договору оренди обладнання №29/12 від 29.12.2017. Водночас, п.2.4 договору оренди передбачено, що у випадку продажу постачальником товару ДП «Зарубинський спиртовий завод» не має ніякого бажання на придбання цього товару і тому постачальник має право продати товар будь-якій третій особі на визначених постачальником умовах.

Відповідно до Додатку №2 до договору загальна вартість товару за Специфікацією №2 становить 18293637,63 грн, в якому визначено 162 одиниці найменувань товару. постачальник засвідчив, що зазначений у Специфікації №2 товар знаходиться в користуванні/володінні Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» без належних на то правових підстав. Весь товар, який зазначений у Специфікації в сукупності складає комплекс обладнання для виробництва біоетанолу та лінії переробки води.

Згідно з наведеним у Додатку №3 товару, його кількість становить 48 найменувань, а загальна вартість згідно Спеціифікації №3 складає 9582112,37грн. Постачальник засвідчив, що вказаний у Специфікації №3 товар знаходиться в користуванні/володінні Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» без належних на то правових підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем-2 на виконання умов договору від 01.10.2019, впродовж жовтня 2019 року березня 2020 року здійснено попередню оплату за обладнання та матеріали згідно договору № 01.10/19 від 01.10.2019)в загальній сумі 28875750,00 грн, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями: № 45361 від 02.10.2019 на суму 97647 грн, № 4591 від 03.10.2019 на суму 1276800 грн, № 4589 від 03.10.2019 на суму 290400 грн, № 4590 від 03.10.2019 на суму 340104 грн, № 4606 від 04.10.2019 на суму 1800000 грн, № 4607 від 04.10.2019 на суму 570000 грн, № 4608 від 04.10.2019 на суму 1320000 грн, № 2343 від 09.10.2019 на суму 1300000 грн, № 2344 від 09.10.2019 на суму 50000 грн, № 2345 від 09.10.2019 на суму 50000 грн, № 13567 від 21.10.2019 на суму 1000000 грн, № 4972 від 21.10.2019 на суму 50000 грн, № 4973 від 21.10.2019 на суму 50000 грн, № 13566 від 21.10.2019 на суму 80000 грн, № 13568 від 21.10.2019 на суму 1000000 грн, № 5017 від 23.10.2019 на суму 54000 грн, № 5018 від 23.10.2019 на суму 54000 грн, № 5023 від 24.10.2019 на суму 60000 грн, № 5024 від 24.10.2019 на суму 150000 грн, № 5025 від 24.10.2019 на суму 70000 грн, № 5128 від 30.10.2019 на суму 1300000 грн, № 5129 від 30.10.2019 на суму 1250000 грн, № 5130 від 30.10.2019 на суму 70000 грн, № 53067 від 08.11.2019 на суму 150000 грн, № 53066 від 08.11.2019 на суму 100000 грн, № 53068 від 08.11.2019 на суму 150000 грн, № 53070 від 08.11.2019 на суму 1100000 грн, № 53071 від 08.11.2019 на суму 1 100 000 грн, № 53072 від 08.11.2019 на суму 1100000 грн, № 53073 від 08.11.2019 на суму 1 300 000 грн, № 53085 від 11.11.2019 на суму 1300000 грн, № 53086 від 11.11.2019 на суму 1 100 000 грн, № 53087 від 11.11.2019 на суму 1100000 грн, № 53088 від 11.11.2019 на суму 1 100 000 грн, № 53089 від 11.11.2019 на суму 150000 грн, № 53090 від 11.11.2019 на суму 150000 грн, № 53091 від 11.11.2019 на суму 100000 грн, № 23648 від 12.11.2019 на суму 13000000 грн, № 23649 від 12.11.2019 на суму 1100000 грн, № 23650 від 12.11.2019 на суму 1100000 грн, № 23651 від 12.11.2019 на суму 1100000 грн, № 2352 від 12.11.2019 на суму 150000 грн, № 23653 від 12.11.2019 на суму 150000 грн, № 23654 від 12.11.2019 на суму 100000 грн, № 55136 від 19.11.2019 на суму 1000 грн, № 1525565 від 19.03.2020 на суму 1591799 грн.

Отже, покупець у строк, встановлений п.3.2 договору, виконав свої договірні зобов`язання у повному обсязі.

Однак, відповідачем-1 товар, у визначений договором строк (до червня 2020 року), не був переданий, а фактична передача товару відбулася лише 30.07.2022, про що свідчать складені у встановленому порядку Акти передачі товару №№1-3 (том 1, а.с.240-248).

30.07.2022 у зв`язку із невиконанням відповідачем-1 взятих на себе зобов`язань щодо передачі відповідачу-2 товару в обумовлений договором строк та зниженням його вартості у зв`язку з постійною експлуатацією, між відповідачами було укладено договір про внесення змін до договору №01.10/19 від 01.10.2019 (далі договір від 30.07.2022).

Як вбачається із договору від 30.07.2022 відповідачами було змінено редакцію п.2.1, 2.2, 2.3, 3.1 та визначено, що:

«п.2.1 Поставка товару здійснюється постачальником на умовах ЕХW- об`єкт постачальника (відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс-2010» з урахуванням умов даного договору) в строки, визначені в даному договорі.

п.2.2 Об`єкт постачальника знаходиться за адресою: Україна, Тернопільська область, Збаразький район, с. Зарубинці (територія ДП «Зарубинський спиртовий завод»).

п.2.3 Поставка товару повинна бути здійснена постачальником 30 липня 2022 року.

п.3.1 Загальна вартість товару (надалі за текстом «Договірна ціна») складає 23206497,48грн, в т.ч. ПДВ 20%».

За умовами п.2 договору від 30.07.2022 залишок перерахованих коштів в якості авансу у розмірі 5669252,52 грн, в т.ч. ПДВ, постачальник зобов`язався повернути покупцю не пізніше 31 серпня 2022 року.

Відповідно до п.4 договору від 30.07.2022 такий набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом строку дії договору.

Окрім того, п.1.5 договору від 30.07.2022 Додаток №1, Додаток №2 та Додаток №3 до договору викладено в новій редакції, відповідно до якої зменшено перелік товару та, відповідно, зменшено його вартість.

Зокрема, як вбачається з Додатку №1, Покупцю передається сушильне обладнання AVM1.5 на паливні брикети в кількості 5 одиниць, загальна вартість товару за Спеціифікацією №1 складає 610000,00 грн, в т.ч. ПДВ.

У Додатку №2 до договору від 30.07.2022 сторони встановили, що загальна вартість товару за Специфікацією №2 складає 14374500,00грн, в т.ч. ПДВ. При цьому, постачальник засвідчив, що зазначений у Специфікації №2 товар знаходиться у володінні та користуванні Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» без будь-якої правової підстави; згідно з рішенням Господарського суду Тернопільської області від 07.02.2020 у справі №921/275/19 ДП «Зарубинський спиртовий завод» зобов`язано виконати обов`язок за договором оренди обладнання №04-07/18 від 04.07.2018 та повернути із оренди товар, передбачений в Специфікації №2 в натурі Постачальнику. Весь товар, який зазначений у цій Специфікації в сукупності складає комплекс обладнання для виробництва біоетанолу та лінії переробки води (всього 162 найменувань).

У Додатку №3 до договору від 30.07.2022 загальна вартість товару за Спеціифікацією №3 складає 8221997,48 грн, в т.ч. ПДВ. Постачальник засвідчив, що зазначений у Специфікації №3 товар (48 найменувань) знаходиться в користуванні/володінні Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» без належних на то правових підстав.

30.07.2022 відповідачами підписано Акти приймання-передачі товару, якими засвідчено факт передачі відповідачем-1 та прийняття відповідачем-2 обумовленого договором від 01.10.2019, з врахуванням договору про внесення змін від 30.07.2022, товару, а саме за Актом №1 приймання-передачі, передано товар вартістю 610000 грн, в т.ч. ПДВ; за Актом №2 приймання-передачі вартістю 14374500,00грн, в т.ч. ПДВ; за Актом №3 приймання-передачі товару - 8221997,48 грн, в т.ч. ПДВ. Жодних заперечень чи зауважень щодо комплектності, цілісності чи кількості, акти не містять, про що вказано в п.34 актів.

Відповідач-2 стверджує, що дане рухоме майно прийнято на баланс останнього, про що свідчить долучені до справи копії: фінансової звітності за 2022 рік, де в графі Незавершені капітальні інвестиції відображено даний товар, квитанції №1 від 01.03.2023, №2 про прийняття фін звітності податковим органом, оборотно-сальдової відомості по рахунку 1521 за 2022 рік.

Як вбачається з інформації, наданої Головним управлінням ДПС у Тернопільській області (супровідний лист №4040/6/19-00-04-05-04/6196 від 23.03.2023), за період з жовтня 2019 по грудень 2019 року відповідач-1 зареєстрував на відповідача-2 45 податкових накладних щодо купівлі-продажу товару (обладнання), а саме: №7 від 01.10.2019 на суму 97647,00грн, №8 від 03.10.2019 на суму 290400,00грн, №9 від 03.10.2019 на суму 340104,00грн, №10 від 03.10.2019 на суму 1276800,00грн, №11 від 04.10.2019 на суму 1800000,00грн, №12 від 04.10.2019 на суму 570000,00грн, №13 від 04.10.2019 на суму 1320000,00грн, №14 від 09.10.2019 на суму 1300000,00грн, №15 від 09.10.2019 на суму 50000,00грн, №16 від 09.10.2019 на суму 50000,00грн, №21 від 21.10.2019 на суму 5000,00грн, №23 від 21.10.2019 на суму 80000,00грн, №24 від 21.10.2019 на суму 1000000,00грн, №25 від 21.10.2019 на суму 1000000,00грн, №26 від 23.10.2019 на суму 54000,00грн, №27 від 23.10.2019 на суму 54000,00грн, №28 від 24.10.2019 на суму 70000,00грн, №29 від 24.10.2019 на суму 60000,00грн, №№30 від 24.10.2019 на суму 150000,00грн, №31 від 30.10.2019 на суму 70000,00грн, №32 від 30.10.2019 на суму 1250000,00грн, №33 від 30.10.2019 на суму 1300000,00грн, №34 від 08.11.2019 на суму 1300000,00грн, №35 від 08.11.2019 на суму 1100000,00грн, №36 від 08.11.2019 на суму 1100000,00грн, №37 від 08.11.2019 на суму 1100000,00грн, №38 від 08.11.2019 на суму 150000,00грн, №39 від 08.11.2019 на суму 150000,00грн, №40 від 08.11.2019 на суму 100000,00грн, №41від 11.11.2019 на суму 100000,00грн, №42 від 11.11.2019 на суму 150000,00грн, №43 від 11.11.2019 на суму 150000,00грн, №44 від 11.11.2019 на суму 1100000,00грн, №45 від 11.11.2019 на суму 1100000,00грн, №46 від 11.11.2019 на суму 1100000,00грн, №47 від 11.11.2019 на суму 1300000,00грн, №48 від 12.11.2019 на суму 100000,00грн, №49 від 12.11.2019 на суму 150000,00грн, №50від 12.11.2019 на суму 150000,00грн, №51 від 12.11.2019 на суму 1100000,00грн, №52 від 12.11.2019 на суму 1100000,00грн, №53 від 12.11.2019 на суму 1100000,00грн, №54 від 12.11.2019 на суму 1300000,00грн, №55 від 19.11.2019 на суму 1000,00грн.

У письмових поясненнях №14/04-23 від 14.04.2023 (вх.№3384 від 20.04.2023) відповідачем-1 зазначено, що ТОВ «Українські енергетичні системи», отримуючи грошові кошти (аванс) по договору купівлі-продажу від 01.10.2019, згідно податкового законодавства, було зобов`язане виписати та зареєструвати відповідні податкові накладні і даним питанням займався безпосередньо керівник товариства, який допустив ряд помилок, зазначивши в податкових накладних невірний код товару згідно УКТ ЗЕД (графа 3.1 накладних), що виявлено під час розгляду даного господарського спору у суді. Відтак, залучивши спеціалістів у відповідній галузі знань, ТОВ «Українські енергетичні системи» у березні 2023 року усунуло виявлені помилки, допущені у податкових накладних, складених по договору від 01.10.2019, шляхом коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної, про що долучено Розрахунки коригування кількісних і вартісних показників від 30.07.2022 №№8, 13, 2, складені до податкових накладних №13від 01.10.2019, №21 від 21.10.2019, №20 від 21.10.2019, відповідно, та котрі через систему «Єдине вікно подання електронних документів» ДПС України версія 2.3.8.65 доставлено до центрального рівня ДПС України 13.03.2023, про що свідчать квитанції №1 від 13.03.2023, від 10.03.2023 про коригування податкових накладних №13 від 04.10.2019, №21 від 21.10.2019, №20 від 21.10.2019.

Також, наявні у справі копії договору №04-07/18 від 04.07.2018 та договору №29/12 від 29.12.2017 підтверджують доводи відповідача-1 щодо передачі у користування Державному підприємству «Зарубинський спиртовий завод» обладнання згідно переліку, визначеного договором та додатками до нього.

Разом з тим, судом з`ясовано, що в провадженні Господарського суду Тернопільської області перебувала справа № 921/275/19 (в межах провадження у справі про банкрутство №11/Б-1203) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи» до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про присудження до виконання обов`язку в натурі, а саме зобов`язання повернути із оренди обладнання в натурі за договором оренди обладнання №04-07/18 від 04.07.2018.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 07.02.2020 у справі № 921/275/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.09.2020, зобов`язано Державне підприємство «Зарубинський спиртовий завод» виконати обов`язок за договором оренди обладнання №04-07/18 від 04.07.2018 щодо повернення із оренди обладнання в натурі та повернути його ТОВ «Українські енергетичні системи», з урахуванням ухвали Господарського суду Тернопільської області від 24.11.2020 у цій справі, якою встановлено, що станом на 08.08.2022 обладнання, обумовлене вищевказаним договором та рішенням суду знаходиться на території ДП «Зарубинський спиртовий завод» та задіяне у виробничому процесі підприємства.

Крім того, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 17.11.2022 у справі № 921/275/19 замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «КАТМА ГРУП» у виконавчому провадженні № 63785137 з примусового виконання наказу Господарського суду Тернопільської області від 24.10.2020 № 921/275/19, у зв`язку з переходом права власності на майно згідно договору купівлі-продажу від 01.10.2019, яке було предметом договору оренди №04-07/18 від 04.07.2018.

02.12.2020 відкрито виконавче провадження № 63785137 по примусовому виконанні судового рішення у справі № 921/275/19 на підставі виданого 24.10.2020 наказу.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.01.2023 у справі № 921/495/22 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Катма Груп» 5669252,52 грн суми неповернутого авансу, перерахованого на виконання умов договору від 01.10.2019 та з урахуванням змін, внесених до цього договору від 30.07.2022, яким загальну вартість товару зменшено на вказану суму. Дане судове рішення набрало законної сили 14.02.2023.

Позивач у позовній заяві позовні вимоги обґрунтовує з посиланням на рішення суду у справі № 921/356/21 яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські енергетичні системи» на користь Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія» 6937253,84 грн боргу, 1054900,35грн 3% річних, 3010768,16 грн інфляційних нарахувань, 165043,83 грн судового збору в повернення сплачених судових витрат; в задоволенні решти позову відмовлено, та виданим на його виконання Господарським судом Тернопільської області наказом від 12.11.2021.

02.08.2022 позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Дмитра Васильовича із заявою №2907/22-3 від 29.07.2022 (вх.№787) про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу від 12.11.2021 у справі № 921/356/21.

З метою повного виконання рішення та вжиття усіх заходів в рамках Закону України «Про виконавче провадження», заявником доведено до відома приватного виконавця, що боржник є власником рухомого майна виробничого обладнання, яке знаходиться на території ДП «Зарубинський спиртовий завод» (Тернопільська область, Тернопільський район, с. Зарубинці, код 00375065).

02.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводою Дмитром Васильовичем відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу по справі № 921/356/21 від 12.11.2021 (постанова №69542640), а 11.08.2022 згідно постанови описано та накладено арешт на рухоме майно боржника - ТОВ «Українські енергетичні системи» та встановлено обмеження права користування ним: зберігачу роз`яснено обов`язки із збереження майна; заборонено розтрачувати, відчужувати, приховувати, підмінювати знищувати описане майно; відповідальним зберігачем майна призначено начальника виробництва ДП «Зарубинський спиртовий завод» Кибал М.М.

У зв`язку із відкриттям виконавчого провадження № 69542640 та накладенням приватним виконавцем арешту на майно, відповідач-1 звернувся до Господарського суду Тернопільської області зі скаргою, в якій просив: визнати неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. щодо винесення постанови від 11.08.2022 про опис та арешт майна (коштів) боржника у ВП № 69542640; визнати неправомірною і скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 11.08.2022 у ВП №69542640 та зобов`язати приватного виконавця усунути порушення; визнати неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. щодо винесення постанови від 05.09.2022 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження №69542640; визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 05.09.2022 у ВП №69542640 та зобов`язати приватного виконавця усунути порушення;визнати неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. у ВП № 69542640, які полягають у визначенні оцінки майна, перелік якого зазначений у постанові приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д. В. про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження від 05.09.2022 у ВП №69542640; визнати протиправним та скасувати висновок про вартість майна, складеного 05.10.2022 ТОВ Захід-Експерт у ВП №69542640; зупинити передачу приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. у ВП №69542640 майна, яке передбачено в постанові приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 05.09.2022 та у висновку про вартість майна, складеного 05.10.2022 ТОВ Захід-Експерт на реалізацію.

Судом встановлено, що в обґрунтування скарги боржник посилався на те, що частина майна, на яке приватним виконавцем накладено арешт, належить на праві власності відповідачу-2 згідно договору №01.10/19 від 01.10.2019 (із змінами від 30.07.2022), Актів приймання передачі, які вказують про передачу відповідачем-1 цього майна відповідачу-2.

Однак, за результатами розгляду справи, у задоволенні скарги ухвалою від 24.11.2022 у справі № 921/356/21 відмовлено та роз`яснено, зокрема Товариству з обмеженою відповідальністю «Катма Груп» про те, що власник описаного в рамках виконавчого провадження майна, на яке накладено арешт, може бути суб`єктом звернення з позовом про визнання права власності на це майно та зняття арешту з майна у відповідності до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Як наслідок, Товариством з обмеженою відповідальністю «Катма Груп» подано позов до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про зобов`язання виконати обов`язок за договором оренди обладнання №29/12 від 29.12.2017 та повернути з оренди обладнання в натурі ТОВ «Катма Груп» (справа № 921/677/22, провадження на даний час зупинено до набрання законної сили рішенням Господарського суду Тернопільської області у даній справі, ухвала від 12.05.2023).

Однак, позивач вважає, що договори №01.10/19 від 01.10.2019 та від 30.07.2022, котрі укладено між відповідачами у справі мають ознаки фраудаторності, а тому підлягають визнанню судом недійсними, адже такі укладені з метою уникнення виконання відповідачем-1 рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.10.2021 у справі № 921/356/21 шляхом приховування майна, на яке можна звернути стягнення та задовольнити кредиторські вимоги позивача, що і слугувало підставою для звернення останнього до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ТзОВ «Українські енергетичні системи» та до ТзОВ «Катма Груп» про визнання недійсними правочинів.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного:

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Як уже було зазначено у цій постанові, предметом спору у даній справі є визнання недійсними правочинів (договору купівлі-продажу зі змінами), які за твердженням позивача є фраудаторними, оскільки такі укладені з метою ухилення від виконання судового рішення, а також на шкоду кредитора (стягувача за судовим рішенням), тобто за твердженням позивача, укладаючи оспорювані правочини воля сторін не відповідала її зовнішньому прояву, сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені задля переходу права власності на майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, що є підставою для визнання недійсними правочинів на підставі ст.234 ГПК України.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Отже, в даному випадку суду слід з`ясувати чи відбулось виконання за укладеними спірними правочином (договору купівлі-продажу зі змінами), відповідно до ст. 655 ЦК України, яке полягає в передачі товару та його сплаті за певну грошову суму. Разом з тим, слід з`ясувати чи спірні правочини мають ознаки фраудаторності.

Отже, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, четверта статті 202 ЦК України). Отже, встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків. Багатосторонні правочини можуть оформлюватися договорами у письмовій формі як єдиними письмовими документами або укладатися шляхом взаємного обміну листами (повідомленнями, телеграмами), прийняттям до виконання зобов`язань чи фактичним учиненням взаємнопогоджених дій, спрямованих на набуття певних прав (виконання певних обов`язків) його сторонами.

В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття заінтересована особа такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Критеріями визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі є: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України (дана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19)).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що оскаржувані правочини є фраудаторними, оскільки укладені з метою уникнення виконання відповідачем-1 рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.10.2021 у справі № 921/356/21 шляхом приховування майна, на яке можна звернути стягнення та задовольнити кредиторські вимоги позивача.

Також, мета укладення спірних правочинів є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена реальна купівля-продаж товару (обладнання), на думку позивача, реальної передачі товару не відбулося, адже Акти приймання-передачі складені у м. Києві, а не за місцезнаходженням майна.

Враховуючи вищевикладене, звертаючись з заявою про визнання недійсним спірних договорів з підстав їх фіктивності, заявник має довести, що учасники таких правочинів не мали наміру створити правові наслідки на момент їх вчинення.

Слід зазначити, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності сукупності наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у виконавчому провадженні.

Згідно приписів ч.3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним (ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором) може бути, в тому числі і оплатний договір. Але застосування конструкції «фраудаторності» має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати як такий, що вчинений на шкоду кредитору; до таких обставин, зокрема відносяться момент укладення договору та контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

В даному випадку судовою колегією встановлено, що у справі № 921/356/21 позивач звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовними вимогами до відповідача-1 про стягнення 11004575,26 грн 07.06.2021, тобто після укладення спірного правочину. Разом з тим, рішення Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/356/21 набрало законної сили 09.11.2021.

Крім того, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 12.10.2021 не було відкрито на момент укладення правочинів від 01.10.2019 та від 30.07.2022, адже постанова про відкриття ВП №69542640 винесена приватним виконавцем лише 02.08.2022.

Отже, право вимоги позивача до відповідача-1 щодо виконання судового рішення від 12.10.2021 у справі № 921/356/21 виникло після укладення між відповідачами договору від 01.10.2019; виконавче провадження щодо примусового стягнення коштів на користь позивача відкрито також після підписання відповідачами угоди про внесення змін до договору від 01.10.2019.

Щодо виконання спірного правочину відповідачами судова колегія зазначає наступне.

Укладений між відповідачами спірний правочин зі змінами за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відтак, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Як уже було встановлено вище, з наявних у справі платіжних доручень підтверджено, що до моменту внесення змін до договору від 01.10.2019 відповідачем-2 вчинено дії на виконання договору шляхом перерахування грошових коштів всієї суми вартості товару в якості авансу, однак, у зв`язку з неможливістю тривалий час передати товар Продавцю, його кількість, та відповідно вартість, була переглянута сторонами, про що підписано договір 30.07.2022 про внесення змін до договору від 01.10.2019, а різниця сплачених коштів за товар в розмірі 5669252,52грн була стягнута з відповідача-1 на користь відповідача-2 в судовому (справа №921/495/22, рішення набрало законної сили 14.02.2023 р).

Наведені обставини свідчать про реальне виконання сторонами зобов`язань за договорами (передача товару за актами та внесення ринкової ціни за нього), тим більше, що позивачем в тій частині дані доводи не спростовані жодними доказами в розумінні статей 76, 77 ГПК України.

Окрім наведеного вище, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що вказане майно відображено у фінансовій звітності за 2022 рік відповідача-2.

Разом з тим, відповідачем-1 у податковій звітності було відображено здійснення господарських операцій з отримання авансових платежів та продажу товару (обладнання), про що свідчать наявні у справі копії податкових накладних.

Щодо проведення відповідачем-1 коригування розрахунку кількісних і вартісних показників купівлі-продажу товару за договором від 01.10.2019 з посиланням на невірне відображення товару (з огляду на специфіку товару обладнання) за кодом УКТ ЗЕД, судова колегія вважає таким, що не може слугувати підставою для визнання договору недійсним як фіктивного відповідно до закону, а перевірка законності таких дій належить до компетенції органів податкового контролю, про що і вірно зазначено судом першої інстанції, а тому судова колегія не вбачає необхідності надавати їм правову оцінку, так, як це не входить до предмету доказування в межах даного спору, відтак, твердження позивача про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі надав оцінку податковим накладним, не заслуговують на увагу суду.

Таким чином, наявні у справі докази та встановлені судом обставини дають підстави вважати, що у відповідачів не було умислу, укладаючи договір від 01.10.2019 із змінами від 30.07.2022 для приховання даного майна відповідача-1 задля того, щоб за рахунок його реалізації не було виконаним судове рішення від 12.10.2021 у справі № 921/356/21 про стягнення заборгованості.

Факт наявності грошового зобов`язання у відповідача-1 не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого нерухомого майна боржника, у тому числі, індивідуально визначеного.

Наявні у справі докази не підтверджують обставин порушення права чи майнового інтересу позивача на отримання від боржника заборгованості за судовим рішенням станом на момент укладення договору купівлі-продажу та початку його виконання (оплата авансу у розмірі 100% вартості товару) у зв`язку з відсутністю станом на 01.10.2019 таких прав у позивача.

Слід зазначити, що відповідач-1 є діючим суб`єктом господарювання, метою діяльності якого є отримання прибутку. Позивачем не доведено, що відчужене майно є єдиним, за рахунок реалізації якого, позивач як стягувач у справі №921/356/21, мав можливість отримати задоволення своїх кредиторських вимог.

Щодо порядку укладення спірних правочинів судова колегія зазначає наступне.

Частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст.92 ЦК України).

Юридична особа також вчиняє правочини через свої органи, що, з огляду на приписи ст.237 ЦК України, утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

За змістом ст.239 ЦК України повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи.

Отже, таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Вданому випадку, спірні правочини підписано керівниками відповідачів. Жодна із сторін оскаржуваних правочинів не оспорює дійсну волю на їх укладення, зокрема на відчуження товару, продаж якого відбувся за ринковими цінами з урахуванням зносу через оренду обладнання державним підприємством.

Стаття 134 ГК України визначає право власності як основне речове право у сфері господарювання, та встановлює, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. В силу приписів статті 147 ГК України майнові права суб`єктів господарювання захищаються законом.

Аналіз зазначених положень в сукупності зі встановленими обставинами відсутності обмежень щодо відчуження майна за спірним договором свідчить про те, що відповідач-1 як суб`єкт господарювання був власником відчужуваного майна та мав право на власний розсуд ним розпоряджатись, а тому вчинення договору від 01.10.2019 та договору про внесення змін від 30.07.2022 є реалізацією відповідачем-1 свого права власності відносного належного йому майна.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія приходить до висновку, що позивач не довів перед судом ознак фраудаторності укладених правочинів, оскільки, оспорюваний договір укладено у письмовій формі, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписано уповноваженими представниками обох сторін, сторонами виконано умови договору, а саме: відповідач-1 отримав обумовлену суму в якості оплати товару, а відповідач-2 отримав у власність оплачений товар, що підтверджує відповідність договору від 01.10.2019 та договору про внесення змін від 30.07.2022 внутрішній волі сторін, такі дії були направлені на реальне настання правових наслідків; матеріали справи не містять фактичних даних щодо невідповідності їх чинному законодавству.

Наведене в сукупності підтверджує добросовісність поведінки боржника за виконавчим документом від 12.11.2021, виданим судом у справі № 921/356/21.

Суд звертає також увагу на те, що згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена статтею 234 ЦК України (фіктивний правочин).

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Твердження позивача про порушення відповідачами принципу добросовісності та розумності обумовлено тим, що саме за рахунок спірного майна позивач отримав би задоволення своїх грошових вимог, не є достатнім для того, щоб він міг ставити під сумнів правомірність спірних правочинів.

Суд не ставить під сумнів наявність у відповідача-1 грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він має нести, в тому числі, всім належним йому майном, а також можливість оспорення кредитором договору, укладеного з метою уникнення такої відповідальності. Однак, такі обставини мають бути доведені належними і достовірними доказами. При цьому лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини, тим більше тих, які укладені та почали виконуватись задовго до стягнення заборгованості за судовим рішенням перед позивачем, тим самим фактично обмежуючи його господарську діяльність за відсутності належних правових підстав.

Матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивних правочинів з сторони відповідачів у справі, які б підтверджували їх укладення без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки здійснення 100% передоплати за товар, реальна передача товару по Актах прийому-передачі, оформлення та подача до органів податкового контролю податкових накладних, повернення відповідачу-2 в судовому порядку надмірно сплачених коштів за товар, переконливо свідчать про реальне виконання відповідачами договору від 01.10.2019 та договору про внесення змін від 30.07.2022.

Між тим, з огляду на наведені вище критерії недійсності фраудаторного правочину, як фіктивного позивач, з урахуванням сутності принципу змагальності господарського судочинства, має довести, що сторони оспорюваного договору, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду позивачу як стягувачу (кредитору), мали спільний умисел на використання оспорюваного правочину виключно з метою унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача-1 та задоволення вимог кредитора за рахунок боржника, який не виконує власні зобов`язання.

Натомість одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували на момент укладення спірного договору.

Отже, судом не встановлено обставин, які б давали підстави дійти висновку про фіктивність договору від 01.10.2019 та договору про внесення змін від 30.07.2022.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку що стверджувані позивачем в заявленому позові обставини спростовуються матеріалами справи, а тому в позові слід відмовити.

Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними, та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).

Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія» за № 28/1-07/07/2023 від 28.07.2023 (вх. № 01-05/2532/23 від 04.08.2023) залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.06.2023 року у справі № 921/39/23 залишити без змін.

3.Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

5.Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови виготовлено 12.10.2023.

Головуючий суддя О.С.Скрипчук

Суддя О.І.Матущак

Суддя Б.Д.Плотніцький