ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2023 р. Справа №921/164/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів О.І. Матущака

Б.Д. Плотніцького,

секретар судового засідання В.Б. Лагутін,

розглянувши апеляційну скаргу Релігійної громади Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви б/н від 22.07.2023 (вх. №01-05/2486/23 від 01.08.2023)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 (повний текст складено та підписано 27.06.2023, м. Тернопіль, суддя В.Л. Гевко)

у справі №921/164/23

за позовом: Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника, м. Кременець Тернопільської області

до відповідача: Релігійної громади Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви, м. Кременець Тернопільської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства культури та інформаційної політики України, м. Київ

про зобов`язання релігійної громади Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви повернути Кременецько-Почаївському державному історико-архітектурному заповіднику державне нерухоме майно приміщення пам`ятки архітектури національного значення Миколаївський собор з келіями, ХVІ-XVII ст., загальною площею 1756,0 кв. м., розміщене за адресою вул. Шевченка, 53, 57, м. Кременець Тернопільської області, шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання відповідного акту приймання-передачі.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Микулин В.В., Деревінський І.М.;

від відповідача: Серафимов І.М.;

від третьої особи: Олексієнко В.М.

В С Т А Н О В И В :

07.03.2023 у Господарський суд Тернопільської області звернувся Кременецький-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник (далі по тексту - позивач або заповідник) з позовом до релігійної громади Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви (далі по тексту - відповідач або Релігійна громада), у якому просить суд зобов?язати релігійну громаду повернути заповіднику державне нерухоме майно приміщення пам??ятки архітектури національного значення - Миколаївський собор з келіями, ХVІ-XVII ст., загальною площею 1 756, 0 кв. м., який розміщений за адресою вул. Шевченка, 53, 57, у м. Кременець Тернопільської області (далі по тексу - Миколаївський собор), шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання відповідного акту приймання-передачі.

Даний позов мотивує тим, що після закінчення строку діі? договору №4 від 12.02.2018, якии? укладении? між заповідником (наймодавець) та релігійною громадою (наймач), відповідач, за наявності заперечень балансоутримувача щодо продовження правовідносин користування державним майном, всупереч пункту 3.8 цього договору, який не був пролонгований сторонами, не повернув Миколаївський монастир позивачу та продовжує використовувати його без будь-якої правової підстави.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 у справі №921/164/23 зазначений вище позов задоволено повністю. Зобов?язано Релігійну громаду Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви повернути Кременецько-Почаївському державному історико - архітектурному заповіднику державне нерухоме майно приміщення пам`ятки архітектури національного значення - Миколаївський собор з келіями, ХVІ-XVII ст., загальною площею 1756,0 кв. м., розміщене за адресою вул. Шевченка, 53, 57, м. Кременець Тернопільської області, шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання відповідного акту приймання-передачі. Судові витрати покладено на відповідача. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 684,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що на момент пред?явлення позову в даній справі відповідач користується спірним майном без будь-якої правової підстави, оскільки термін дії договору №4 від 12.02.2018 закінчився 12.02.2023, а відповідач не вжив заходів, які передбачені пунктом 3.8 цього договору щодо повернення майна позивачу, чим порушив його права як особи в управлінні якого знаходиться спірне майно на володіння, користування та розпорядження таким майном. У зв`язку з цим, враховуючи наявність порушення прав позивача, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач має право вимагати усунення таких порушень шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження спірним об`єктом шляхом зобов`язання відповідача повернути об`єкт нерухомості, у спосіб вивільнення зайнятих приміщень та передати цей об`єкт позивачу за актом прийому-передачі.

Місцевий господарський суд відхилив твердження відповідача щодо неправомірного втручання держави в право релігійної громади на мирне володіння майном, оскільки у відповідача відсутні «правомірні очікування», які б виникли з дотриманням вимог редакції Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що була чинна на момент продовження дії укладеного між сторонами договору №4 від 12.02.2018. Суд першої інстанції, що ані умовами договору №4 від 12.02.2018, ані положеннями законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено автоматичної пролонгації договірних правовідносин, які виникли між сторонами в даній справі. Оскільки до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР від 1927 року, а зазначене законодавство не було визнано нечинним з дня його прийняття та не породило правових наслідків, то держава в особі компетентних органів є належним власником культових будівель і майна, має право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону. Крім того суд відзначив, що відсутнє рішення Тернопільської обласної державної адміністрації про передачу відповідачу Миколаївського собору в безоплатне користування, як це регламентовано положеннями ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», яка, на думку відповідача, є спеціальною нормою по-відношенню до ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Тому в позивача, як особи в оперативному віданні якої перебуває спірний Миколаївський собор, наявні законні підстави для здійснення судового захисту порушених прав. Окрім того, суд дійшов до висновку, що оцінюючи спірні правовідносини, які є господарськими за своєю правовою природою, визначальним є умови їх строкового договірного характеру, а не історичні передумови заснування й діяльності Миколаївського собору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Релігійна громада Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 у справі №921/164/23 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог апелянт покликається на таке:

-надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції не врахував усталену поведінку позивача у вигляді безперервної мовчазної згоди на безоплатне використання відповідачем Миколаївського собору протягом 32 років, а тому дійшов до помилкового висновку про відсутність правомірних очікувань відповідача на подальше продовження безоплатного використання цього об?єкту;

-висновок місцевого господарського суду про виправдане втручання держави на правомірні очікування відповідача щодо подальшого продовження безоплатного використання Миколаївського собору не грунтується на практиці ЄСПЛ;

-оскаржуване судове рішення не містить обгрунтування легітимної мети в інтересах суспільства, яку переслідує держава вилученням у відповідача Миколаївського собору, та пропорційності під час втручання держави на правомірні очікування відповідача;

-суд не врахував правові висновки, які викладені у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 за №5-р(ІІ)/2020 щодо подолання колізійних норм одного ієрархічного рівня шляхом застосування спеціального закону, який має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali).

Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.

У судове засідання 02.10.2023 з??явився представник відповідача, подав клопотання про відвід суддів та зупинення провадження у справі, також просив суд прийняти докази, які долучені до апеляційної скарги. У судовому засіданні надав пояснення щодо апеляційної скарги.

У судове засідання 02.10.2023 з?явились представники позивача, заперечили проти задоволення клопотань відповідача та проти долучення доказів. Також надали пояснення.

У судове засідання 02.10.2023 з?явився представник третьої особи, заперечив проти задоволення клопотань відповідача та проти долучення доказів, надав пояснення.

Колегія суддів розглянувши заявлене клопотання про відвід суддів вказує наступне.

Відповідач просить суд у поданій заяві відвести суддів Західного апеляційного суду Скрипчук О.С., Матущака О.І., Плотніцького Б.Д. від розгляду справи №921/164/23

Заява про відвід мотивована тим, що не переконання відповідача Львівська міська рада, а також переважна більшість львів`ян вважають Українську Православну Церкву «ворожою структурою».

Оскільки головуюча суддя та судді з колегії проживають і працюють в місті Львові, це може вплинути на їх світогляд і внутрішні переконання, і таким чином, вони можуть бути необ`єктивними і упередженими стосовно Української Православної Церкви.

Відтак, відповідач вказує, що в нього існують обгрунтовані сумніви у неупередженості та об`єктивності суддів Західного апеляційного суду.

Колегія суддів вказує наступне, згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Право кожного на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом закріплено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Стаття 35 ГПК України не містить вичерпного переліку обставин для відводу, вирішення питання про визнання тих чи інших обставин такими, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді (у випадку відсутності передбачених обов`язкових підстав, визначених, зокрема, у частинах першій-четвертій вказаної статті), належить до повноважень Суду. В свою чергу, посилання на відповідні обставини повинно бути обґрунтованим, а самі обставини - такими, що дійсно викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (рішення від 24 травня 1989 року у справі «Хаушильд проти Данії»).

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (рішення Європейського суду з прав людини від 24 травня 1989 року у справі «Хаушильд проти Данії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 9 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Щодо суб`єктивного критерію, то презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного, а заявник таких доказів не наводить.

Доводи поданої заяви про те, що Львівська міська рада, а також більшість львів`ян вважають Українську Православну Церкву «ворожою структурою» це тільки припущення відповідача, однак навіть за наявності таких припущень не беруться до уваги судом, з огляду на наступне.

В українському законодавстві гарантії компетентності, незалежності і неупередженості суддів встановлюються Конституцією України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів"

Відповідно до статей 124, 126, 129 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

Частина 1 статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачає що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до ч. 3 ст . 14 Закону України Про судоустрій і статус суддів" втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Як вбачається з положення пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», суддям забезпечується свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону.

Частина 5 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначає гарантії незалежності суддів, а саме: 1) особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; 2) недоторканністю та імунітетом судді; 3) незмінюваністю судді; 4) порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; 5) забороною втручання у здійснення правосуддя; 6) відповідальністю за неповагу до суду чи судді; 7) окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; 8) належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; 9) функціонуванням органів суддівського врядування та самоврядування; 10) визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; 11) правом судді на відставку.

Відтак, припущення відповідача про негативне ставлення Львівської міської ради чи львів`ян до Української Православної Церкви не є підставою для того, щоб вважати колегію суддів упередженою, оскільки суди здійснюють правосуддя самостійно, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється.

Разом з тим, відповідно до частин других статей 6, 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, посилання відповідача на те, що сесія Львівської міської ради прийняла ухвалу про заборону діяльності Української православної Церкви не впливають на неупередженість та об`єктивність суду, оскільки Львівська міська рада діє в межах своєї компетенції, а суд в межах своєї, які надані їм відповідно до Конституції України та законів України.

За таких обставин доводи відповідача не містять посилань на наявність передбачених законом обставин, які є підставами для відводу, не містять належних обґрунтувань про те, що суд прямо чи опосередковано зацікавлений в результаті розгляду справи та є упередженим.

У рішенні по справі "Білуха проти України" від 09.11.2006 р. Європейський суд з прав людини зауважив, що особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 39 ГПК України якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що заявником не надано належних доводів та доказів упередженості та необ`єктивності суддів Скрипчук О.С., Матущака О.І., Плотніцького Б.Д. у справі №921/164/23, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та безпідставність заяви про відвід суддів, а тому вважає, що у задоволенні відводу слід відмовити.

Розглянувши клопотання про зупинення провадження колегія суддів вказує наступне.

У поданому клопотанні відповідач просить суд зупинити провадження у справі №921/164/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/7839/23.

Клопотання обґрунтоване тим, що 18.05.2023 релігійна громада «Парафія Святителя Миколая» Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства культури та інформаційної політики України, Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника, в якому просить:

- зобов`язати Міністерство культури та інформаційної політики України надати згоду на передачу релігійній громаді Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви в постійне користування Миколаївський собор з келіями, загальною площею 1756, 0 кв.м., за адресою вул. Шевченка, 53, 57, м. Кременець, Тернопільська область;

- визнати договір про безоплатне користування релігійною громадою нерухомого майна, що є державною власністю, укладеним між релігійною громадою Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви і Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником в запропонованій редакції.

24 травня 2023 року Господарський суд міста Києва постановив ухвалу, якою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №910/7839/23. На цей час, розгляд справи відкладено на 15 листопада 2023 року.

Таким чином, відповідач вказує, що на даний час існують дві судові справи: перша про зобов`язання парафією повернути Миколаївський собор з келіями заповіднику, друга про визнання договору між парафією і заповідником укладеним на новий строк.

Відповідач вважає, що предмет спору у цих справах є взаємовиключними, тому на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України просить суд зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/7839/23.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 5 ч. 1 ст. 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18.

Суд звертає увагу, що пов`язаність справ полягає у тому, що рішення у іншій справі, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи полягає в тому, що обставини, які розглядаються в іншій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 904/6636/17 від 27.02.2018.

Суд бере до уваги, що сама собою взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі.

Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 4 та 6 ст. 75 ГПК України).

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 922/1962/17, від 17.12.2019 у справі №917/131/19).

Крім того слід зауважити, що зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18, від 10.06.2019 у справі № 914/1983/17, від 16.01.2020 у справі № 908/1188/19).

Колегія суддів зазначає, що сама по собі взаємопов`язаність справ не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи № 910/7839/23, західний апеляційний господарський суд має правові підстави та можливість для розгляду справи № 921/164/23.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що вирішення справи № 921/164/23, жодним чином не впливає на можливість захисту відповідачем своїх прав у справі 910/7839/23.

Суд звертає увагу, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. При цьому, порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Окрім того, суд зазначає, що згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 910/7839/23.

Розглянувши клопотання про долученя доказів поданих з апеляційною скаргою, колегія суддів вказує наступне.

Відповідач просить долучити до матеріалів справи: лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях від 24.01.2023 року №11-112-00110; адвокатський запит від 26.06.2023 року; лист Заповідника від 30.06.2023 року №3/1-155; лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях віл 17.07.2023 №17-112-01078.

Клопотання обгрунтоване тим, що директор позивача Микулич В.В. повідомив суд про свої наміри передати Миколаївський собор з келіями в оренду лише під час розгляду справи по суті, а також, враховуючи той факт, що адвокатський запит був складений 26.06.2023 року, а відповідь на адвокатський запит була отримана представником відповідача лише 30.06.2023 року, відповідач не міг подати відповідні докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. З цієї ж причини відповідач також не міг подати до суду першої інстанції лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях від 17.07.2023 №17-112-01078, який відповідач отримав лише 21.07.2023 року. На підставі вищезазначеного, відповідач просить прийняти вищезазначені докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів дослідивши доводи відповідача та зважаючи на об`єктивну неможливість подання відповідних доказів до суду першої інстанції, задовільняє клопотання відповідача та приймає до розгляду відповідні докази, які подані разом з апеляційною скаргою.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.

Між Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником, (балансоутримувач) та релігійною громадою «Парафія Святителя Миколая» Свято-Миколаївського собору Тернопільсько-Кременецької єпархії Української Православної Церкви (користувач) укладено договір № 4 від 12.02.2018 за умовами пункту 1.1 якого балансоутримувач передає, а користувач приймає у безоплатне користування державне майно: приміщення пам`ятки архітектури національного значення Миколаївський собор з келіями, XVI-XVII ст., загальною площею 1 756,0 кв.м., охоронний №668-Н, інвентарний №101300009, реєстровий №26024191.17.АААДДЛ150, за адресою: вул. Шевченка, 53, 57, м. Кременець, Тернопільська область. Склад і вартість майна, що передається користувачу згідно з цим договором визначені відповідно до переданого балансу балансоутримувача, станом на 01.11.2017 (на дату проведення інвентаризації майна). Вартість майна становить 320 110,00 грн. без ПДВ.

Майно передається в користування виключно під діючий храм для богослужінь релігійною громадою УПЦ, келії житлові, навчально-виховні приміщення (п. 1.2 договору).

Зі змісту пункту 7.4. договору цей договір укладено на 5-ть років, який набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 12 лютого 2023 року. Дія договору може бути продовжена за згодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частин 1, 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 ГК України).

У пункті 46 постанови від 01.10.2019 у справі №909/1294/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо сторони або особа певним чином називають правочин який нею/ними вчиняється, але по суті він відповідає ознакам іншого правочину, мають застосовуватися норми, що регулюють цей останній правочин.

Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, а тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 911/106/20).

Залежно від того, чи зафіксована певна договірна конструкція в Цивільному кодексі України та інших актах цивільного законодавства, договори поділяють на поіменовані та непоіменовані. Договір вважається поіменованим, якщо акт цивільного законодавства виділяє його в окремий тип (вид) та надає йому відповідну правову регламентацію (наприклад, договір оренди, поставки, лізингу тощо). До непоіменованих належать договори, можливість укладення яких прямо не передбачена в актах цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Частиною 3 статті 827 ЦК України передбачено, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Водночас глава 58 ЦК України регулює правовідносини, пов`язані з наймом (орендою).

З огляду на це до договору №4 від 12.02.2018 підлягають застосуванню положення глави 58 ЦК України, а також інших законодавчих актів, якими регулюються питання оренди державного майна - Господарського кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1, 6 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України) (аналогічна позиція щодо визначення змішаного договору викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №456/2946/17).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що договір №4 від 12.02.2018, поверненення майна за яким є предметом розгляду в даній справі, за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи договору позички та договору оренди.

Пунктом 2.1 договору №4 від 12.02.2018 визначено, що для передачі і повернення майна сторони утворюють комісію, головою якої призначається представник балансоутримувача.

Набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору(п. 2.2 договору №4 від 12.02.2018).

Згідно з пунктом 4.3 договору №4 від 12.02.2018, балансоутримувач зобов`язується після підписання цього договору передати у користування майно за актом приймання-передачі.

На виконання зазначеного договору між сторонами складено та підписано акт від 12.02.2018 про приймання-передачу Миколаївського собору, чим було підтверджено факт передачі об`єкта культурної спадщини в користування релігійній громаді.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов, сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності.

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар наділяється правом користування майном на строк, визначений договором оренди.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Судами встановлено, а сторонами у справі не заперечується, що договір №4 від 12.02.2018 поновлений не був, а його дії завершився 12.02.2023.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві (аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19).

Згідно з статтею 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Тобто законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).

Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.

Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц, постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №926/2119/17, постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №924/195/16, пункті 54 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №921/309/18, пункті 26 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №906/565/18).

Судами встановлено, що відповідно до п. 3.8 договору №4 від 12.02.2018 користувач зобов`язується у разі припинення дії цього договору повернути орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж під час передачі його у користування, з урахуванням фізичного зносу, або у стані, обумовленому цим договором.

Отже, сторони договору №4 від 12.02.2018 не встановили інший порядок припинення орендних правовідносин при поверненні орендарем об`єкту оренди орендодавцю після закінчення дії договору, ніж визначений законом, тобто шляхом підписання акта приймання-передачі.

Незважаючи на вищезазначені імперативні норми, відповідач після закінчення договору №4 від 12.02.2018, тобто після 12.02.2023, не повернув Миколаївський собор позивачу. Належних та допустимих доказів протилежного (як то акту приймання-передачі, тощо) відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Суд зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи №910/4994/18).

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції не врахував усталену поведінку позивача у вигляді безперервної мовчазної згоди на безоплатне використання відповідачем Миколаївського собору протягом 32 років, а тому дійшов до помилкового висновку про відсутність правомірних очікувань відповідача на подальше продовження безоплатного використання цього об?єкту.

Обговорюючи це твердження скаржника, апеляційним господарським судом встановлено, що у період з 2003 року по 2016 рік відповідач користувався Миколаївським собором без наявності укладеного договору. Починаючи з 2016 року використання Миколаївського собору здійснювалось на підставі строкового договору, який підписувався між сторонами у даній справі, спочатку №4 від 01.06.2016, а згодом №4 від 12.02.2018, повернення майна за яким є предметом розгляду в даній справі.

Підставою законного очікування, на яке покликається апелянт, може бути не лише закон та (або) усталена судова практика, а й умови укладеного договору. Про це, зокрема, зазначено у таких рішеннях ЄСПЛ, як Cosortts Richet and Le Ber v. France, Vekony v. Hungary.

Разом з тим, умови укладеного між сторонами договору №4 від 12.02.2018 не містять жодних беззаперечних очікувань (сподівань) відповідача на автоматичне продовження безоплатного користування спірним об?єктом. Навпаки, формулювання п. 7.4. договору про те, що договір діє до 12 лютого 2023 року та про те, що він може бути продовжений виключно за згодою сторін, - є однозначним, безумовним та взаємопогоджним сторонами цього правочину.

Принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Найчастіше правова визначеність розглядається як елемент верховенства права і розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights); незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimate expectations) - право особи в своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства.

У матеріально-правовому сенсі легітимні очікування суб?єктів мають захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлений відповідний правовий режим (власності, інвестиційної діяльності тощо).

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб?єктивного права; (їх обгрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин; вимогу добросовісності поведінки носія.

Іншими словами принцип законних очікувань є наслідком принципу правової визначеності. Він спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань. Зв?язок легітимних очікувань та юридичної визначеності полягає у тому, що згідно з правовою визначеністю особа, вивчивши правові норми, може спрогнозувати свою поведінку, конкретний вибір якої обумовнений її законними сподіваннями - вона розраховує одержати певний результат залежно від вчинюваних дій.

Усталена поведінка сторін, яка склалась у період з 2003 року по 2016 рік, дозволяє стверджувати, що в цей період у відповідача були наявні законні очікування використувати Миколаївський собор уподальшому, однак з моменту укладення договору №4 від 12.02.2018 щодо строкового безоплатного використання Миколаївського собору, апелянт свідомо та з власності волі обмежив існуючий з 2003 року по 2016 рік обсяг прав на безстрокове використання цього об?єкта без укладення будь-якого договору, вніслідок чого раніше існуючий об?єкт правомірного очікування видозмінився у суттєво інший.

У даній справі апелянт фактично покликається на правомірні очікування, які існували з 2003 року по 2016 рік щодо сподівань відповідача надалі безоплатно використовувати Миколаївський собор без укладення договору протягом невизначеного строку, однак такі припинили існувати з моменту укладення договору №4 від 12.02.2018, який породив нові законні очікування у вигляді продовження використання Миколївського собору на умовах строкового, оплатного договору, як це передбачено ч. 2 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідач, як учасник цивільно-правового обороту, не мав перешкод у тому, що бути обізнаним про положення ст.ст. 763, 785 ЦК України, ч. 4 ст. 284, ч. 4 ст. 291 ГК України, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», які регламентують порядок та строки договірного використання державного майна, а тому, укладаючи договір №4 від 12.02.2018 про строкове використання спірного об?єкта, об?єктивно міг передбачити для себе всі допустимі позитивні чи негативні правові наслідки вчиненого ним правочину.

З цих підстав відповідач з розумною обачністю не міг бути переконаний (сподіватись), що позивач матиме намір продовжувати договір №4 від 12.02.2018 на тих самих умовах.

Такий висновок узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка викладена в рішенні щодо прийнятності скарги (Decision as to The Admissibility of Application №33244/02 by Nikola Gavella against Croatia), де сформовано критерії розмежування вимог, що не підлягають захисту, від «правомірних очікувань». Суд зазначив, що переважне право на придбання нерухомого майна залежить від волі продавця його продати. Отже, оскільки покупець не зможе змусити продавця здійснити продаж, таке переважне право не є майном у розумінні ЄКПЛ і захисту не підлягає. Суд наголосив, що, по-перше, концепція майна, до якого входить «правомірні очікування» має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а по-друге, «правомірне очікування» має являти вимогу, що є більш істотною та конкретною, аніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога, зазначає ЄСПЛ, є майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист.

У зв?язку з наведеним суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати при розгляді даної справи доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Вказана доктрина застосовувалась Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, а також у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 15.10.2020 у справі №904/5525/18 та від 28.04.2021 у справі №910/9351/20.

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності.

Справедливість, добросовісність та розумність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі статтею 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання колегії суддів, відповідач, заявляючи про виникнення в нього правомірного очікування щодо продовження безоплатного використання Миколаївського собору після закінчення строку дії договору №4 від 12.02.2018, суперечить своїй ж попередній поведінці, яка проявилась в укладенні цього договору, наслідком якого ним з власної волі погодився змінити істотну умову щодо строку використання цього об?єкта.

У рішенні Конституційного Суду України від 29.06.2010 за №17-рп/2010 зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення умов договору визначені відповідними нормами ЦК України та ГК України.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право вимагати у наймача, як зобов?язаної сторони, повернути об?єкт найму.

У даній справі судами встановлено, що відповідач мав можливість повернути майно позивачу, що було предметом договору №4 від 12.02.2018, але умисно цього обов`язку не виконав та не здійснивши жодних дій, спрямованих на фактичне повернення цього майна, продовжував використовуати його після припинення договору, а отже не вжив всіх залежних від нього заходів виконання умов договору стосовно повернення майна, які залежали насамперед від його волі.

Порушивши пункт 3.8 договору в частині повернення позивачу Миколаївського собору, відповідач об?єктивно міг розуміти протиправність своєї поведінки, передбачити її наслідки та неможливість застосування до цієї поведінки критерію «правомірних очікувань».

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що, покликаючись на наявність «правомірних очікувань», апелянт фактично намагається штучно, шляхом підміни понять, трансформувати договірні строкові відносини безоплатного користування Миколаївським собором, які існували на підставі договору №4 від 12.02.2018, у позадоговірні відносини безстрокового користування цього ж об?єкта на безоплатній основі, що прямо суперечить ч. 2 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

У рішенні ЄСПЛ від 28.08.2004 в справі Kopecky v. Slovakia (скарга №44912/98) встановлено, що законні очікування не можуть виникати у випадках, коли існує спір щодо правильної інтерпретації і застосування національного права, а доводи заявника аргументовано відхиляються національними судами, а також, що для інтерпретації вимоги, як такої, що може вважатись «активом», вона повинна мати обгрунтовану законну підставу (sufficient basis in national law) або бути підтвердженою національною судовою практикою.

Тому покликання апелянта на невиправдане втручання держави у його правомірні очікування щодо подальшого продовження безоплатного використання Миколаївського собору грунтуються на суб?єктивних сподіваннях відповідача, а не на його об?єктивних очікуваннях, які грунтуються на законі та правомірній поведінці.

З огляду на це апеляційний господарський суд розцінює таку поведінку скаржника непослідовною, нелогічною, недобросовнісною.

Враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в апелянта не виникло жодних «правомірних очікувань», які б слугували винятковою підставою для відмови в здійсненні судового захисту порушеного права позивача на повернення відповідачем Миколаївського собору.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо необхідності врахування правових висновків, які викладені у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 за №5-р(ІІ)/2020 щодо подолання колізійних норм одного ієрархічного рівня (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації») шляхом застосування спеціального закону, який має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali), оскільки спір у даній справі стосується виконання умов існуючого договору в частині повернення майна, а не переддоговірного спору з приводу укладення нового договору щодо використання спірного об?єкта. Тобто спір у даній справі не вимагає подолання колізійних норм одного ієрархічного рівня.

Разом з тим, оцінивши долучені до матеріалів справи докази, а саме: лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях від 24.01.2023 року №11-112-00110; адвокатський запиту від 26.06.2023 року; лист Заповідника від 30.06.2023 року №3/1-155; лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях віл 17.07.2023 №17-112-01078, колегія суддів не вбачає у діях позивача відсутність наміру передати спірне майно в оренду, оскільки сам відповідач не вчинив дій щодо повернення майна з користування у зв`язку із закінченням договору та по теперішній час використовує спірне майно без достатньої правової підстави.

А відтак, колегія суддів вказує, що твердження відповідача про те, що дії позивача щодо вилучення у відповідача майна відбувається «не в інтересах суспільства» судом оцінюються критично.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, статті 78, статті 79 Господарського процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 86 названого Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального Кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 Господарського процесуального Кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, за таких обставин, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 у справі № 921/164/23 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення судового збору за подання апеляційної скарги на апелянта.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Релігійної громади Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви б/н від 22.07.2023 (вх. № 01-05/2486/23 від 01.08.2023) - залищити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 у справі №921/164/23 - залишити без змін.

3.Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн покласти на апелянта.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.10.2023.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя О.І. Матущак

Суддя Б.Д. Плотніцький