ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2023 р. Cправа № 902/260/22(464/7080/20)

Господарський суд Вінницької області у складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Шарафіна С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали у справі

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

до: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 )

до: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 )

про витребування майна

в межах справи № 902/260/22

за заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність

за участю представників:

від Позивача: Руденко Т.С., за посвідченням

від Відповідача-2 : Левицька І.С., (в режимі відеоконференцзв`язку)

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/260/22 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність.

Постановою суду від 02.02.2023 року, зокрема, визнано ОСОБА_1 банкрутом. Введено процедуру погашення боргів ОСОБА_1 у справі № 902/260/22. Призначено керуючим реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Томашука М.С..

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Господарського суду Вінницької області від 02.02.2023 року у справі № 902/260/22 - без змін.

09.05.2023 року матеріли справи № 902/260/22 надійшли до Господарського суду Вінницької області.

Водночас, 10.04.2023 року, під час перебування справи № 902/260/22 в суді апеляційної інстанції, до Господарського суду Вінницької області від Львівського апеляційного суду надійшла за підсудністю справа № 464/7080/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.04.2023 року, справу № 464/7080/20 було розподілено судді Тісецькому С.С., з призначенням єдиного унікального номеру судової справи - № 902/260/22(464/7080/20).

При цьому, судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року постановлено рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19.10.2021 року скасувати, матеріали справи № 464/7080/20 передати до Господарського суду Вінницької області, на розгляді якого перебуває справа № 902/260/22 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність.

Разом з тим, ухвалою суду від 13.04.2023 року було відкладено вирішення питання про прийняття справи № 902/260/22(464/7080/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про витребування майна, в межах справи № 902/260/22 - до повернення матеріалів зазначеної справи до Господарського суду Вінницької області.

В подальшому, ухвалою суду від 15.05.2023 року було призначено справу №902/260/22(464/7080/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна, в межах справи № 902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1 до розгляду на 01.08.2023 року. Роз`яснено позивачу про можливість подати до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 7 КУзПБ та ст. 12 ГПК України.

Також, ухвалою суду від 20.07.2023 року ухвалено судове засідання призначене на 01.08.2023 о 14:30 год. та усі наступні судові засідання у справі № 902/260/22(464/7080/20) проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (https://vkz.court.gov.ua) за участю представника ОСОБА_3 , адвоката Левицької І.С..

24.07.2023 року до суду від представника Відповідача-2 надійшов відзив б/н від 24.07.2023 року на позовну заяву у справі № 902/260/22(464/7080/20).

Ухвалою суду від 01.08.2023 року було відкладено розгляд справи №902/260/22(464/7080/20) на 04.09.2023 року.

Водночас, ухвалою суду від 08.08.2023 року ухвалено забезпечити участь представника кредитора у справі № 902/260/22 - ОСОБА_4 - адвоката Галайського О.В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке призначено на 04.09.2023 року о 10:00 год. та всіх подальших судових засіданнях у справі №902/260/22(464/7080/20), в приміщенні Господарського суду Вінницької області з використання підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

01.09.2023 року до суду від представника Позивача надійшла заява б/н від 01.09.2023 року про збільшення позовних вимог у справі № 902/260/22(464/7080/20).

Ухвалою суду від 04.09.2023 року було відмовлено в прийнятті заяви ОСОБА_1 б/н від 01.09.2023 року про збільшення позовних вимог у справі № 902/260/22(464/7080/20), в межах справи № 902/260/22. Відкладено розгляд справи № 902/260/22(464/7080/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна, в межах справи № 902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на 12.10.2023 року.

На визначену дату в судове засідання, яке проведено в режимі відеоконференції, з`явились представники Позивача та Відповідача-2.

В судовому засіданні, представники сторін вказали про можливість проведення судового засідання за наявної явки учасників справи.

Поряд з цим, суд зважає на те, що відповідно до ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, розумні строки розгляду справи судом.

Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Як вбачається з матеріалів справи, учасників цієї справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового слухання у цій справі, що підтверджується ухвалою суду від 04.09.2023 року, яка направлялась на електронні поштові адреси, зокрема : представнику ОСОБА_2 - адвокату Вовчаку А.В. - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; арбітражному керуючому Томашуку М.С. - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 120 ГПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Слід зазначити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що учасників справи було належним чином повідомлено про дату та час проведення судового засідання у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представника Відповідача-1 та арбітражного керуючого за наявними матеріалами справи.

В ході розгляду справи, представник Позивача надала пояснення по суті позовної заяви, підтримала в повній мірі позовні вимоги та просила суд задоволити позовну заяву.

Представник Відповідача-2 в судовому засіданні вказала, що позов є безпідставним та пред`явлений з порушенням строку позовної давності. Просила суд задоволити заяву про застосування строків позовної давності, а також зауважила, що Позивач оскаржував первинне рішення Сихівського районного суду міста Львова, з резолютивної частини йому було відомо про те, що має здійснюватися стягнення на предмет іпотеки, що мало би його спонукати до вчинення відповідних правових дій.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали позовної заяви, надавши юридичну оцінку поданих до справи доказів, встановив наступне.

За змістом позовної заяви та матеріалів справи, 13.03.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 399 300 грн, що в еквіваленті становить 50 000 доларів США.

Згідно п. 1 цього договору позичальник зобов`язався повернути кошти до 01.10.2012 р., у національній валюті у розмірі, який на день проведення розрахунків повинен бути еквівалентним 50 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 13.03.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , передали в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

Визначена сторонами вартість предмету іпотеки згідно п. 1.2 вказаного договору складає 407 286 грн.

Разом з тим, заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 року по справі № 464/1926/15-ц, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних, 199 058 грн 55 коп. - пеня. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року, заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

28.09.2020 року Сихівський районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі №464/1926/15-ц, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за участю третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.

Також, у позові повідомляється, що в ході розгляду справи № 464/1926/15-ц судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 квартиру АДРЕСА_1 продано ОСОБА_2 ОСОБА_3 за 460 620 грн.

Станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2016 рішення у вказаній справі не набрало законної сили, оскільки, станом на 26.12.2016 справа перебувала на розгляді Львівського апеляційного суду і лише 26.12.2016 винесено рішення у відповідній справі.

За цих обставин, Позивач, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 387, ч. 1 ст. 388 ЦК України, просить суд витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка належить ОСОБА_3 ..

Відповідно до наявних в матеріалах справи пояснень представника Відповідача-2- ОСОБА_3 б/н від 15.07.2021 року по справі № 464/7080/20 (подані 15.07.2021 до Сихівського районного суду м. Львова), Позивач в позові посилається на рішення Сихівського районного суду від 28.05.2015 року. Згідно відомостей Єдиного реєстру судових рішень дане рішення набрало законної сили 27.07.2015 року. На підставі цього рішення суду була проведена державна реєстрація права власності на майно за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 14539003.

11.11.2016 року Сихівським районним судом винесено ухвалу про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду. Тобто, на момент укладення відповідного договору, ОСОБА_2 , на законній правовій підставі володіла даною квартирою та у відповідності до ст. 316, ст. 317 ЦК України вправі була її відчужувати.

Також, на момент подачі апеляційної скарги, яка датована 17.11.2016 р., Позивач не звертався до суду із клопотанням про накладення арешту на квартиру.

ОСОБА_2 , набула на дану квартиру право власності відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 р., яке набрало законної сили та було прийняте у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 договірних зобов`язань за договором позики грошей від 13.03.2012 року.

Водночас, підписуючи договір іпотеки від 13.03.2012 р., ОСОБА_1 , усвідомлював всі правові наслідки підписання цього договору та можливість звернення стягнення на дану квартиру. Тобто, цим він надав свою згоду на відчуження цієї квартири. Оскільки, ОСОБА_1 , розумів наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань, на переконання представника Відповідача-2, відсутні підстави для витребування квартири в ОСОБА_3 , на підставі того, що майно вибуло від власника поза його волею.

Виходячи із фактичних обставин справи, ОСОБА_2 , на момент продажу квартири була законним власником відчужуваного майна, оскільки, станом на 04.11.2016 р. рішення Сихівського районного суду м. Львова ніким не було оскаржено та набуло законної сили ще 27.07.2015 р. згідно відомостей з Єдиного реєстру судових рішень.

Окрім цього, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 р., якою скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 р. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 р., суд вказав на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідачі не погоджувалися на такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, не сприяли повному та всебічному з`ясуванню обставин справи, у зв`язку з чим, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню та направленню справи на новий розгляд.

Водночас, суд касаційної інстанції в мотивувальній частині ухвали лише зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували те, що відповідачі не погоджувалися на такий спосіб звернення стягнення як передача іпотекодержателю предмета іпотеки у власність. Тобто, касаційний суд не зробив однозначного ствердного висновку про порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише вказав на не з`ясовану фактичну обставину справи і для її повного з`ясування передав справу на новий розгляд.

Також, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова зобов`язано ВП № 2 ЛРУП ГУНП у Львівській області прийняти та невідкладно зареєструвати подану ОСОБА_3 заяву про вчинення кримінальних правопорушень до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати за даною заявою досудове розслідування у формі досудового слідства за вчинення дій, які мають ознаки складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190. Також, за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 , поданої до Франківської окружної прокуратури м. Львова від 08.06.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості про дану заяву та відкрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України.

Згідно відзиву представника Відповідача-2 б/н від 24.07.2023 року на позовну заяву у справі № 902/260/22(464/7080/20), апелянтом і касантом щодо оскарження заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 р. був саме позивач, що свідчить про те, що йому було відомо про факт стягнення на майно, що перебувало в іпотеці.

На момент розгляду касаційної скарги вже було укладено договір купівлі-продажу квартири від 04.11.2016 р., на підставі якого було зареєстроване право власності ОСОБА_3 , про що відомості містилися в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та отримання цих відомостей було доступним і можливим апелянту (оскільки, інформацію з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно може отримати будь-яка фізична особа шляхом звернення із запитом у компетентні органи, апелянт мав можливість отримати інформацію, відомості з реєстрів).

Разом з цим, представник Відповідача-2, посилаючись у відзиві на судову практику вказує на те, що, маючи обов`язок знати про стан майнових прав згідно статті 261 ЦК України, та знаючи про те, що спірне майно відчужене як предмет іпотеки на підставі рішення суду, та маючи можливість отримати відомості з державного реєстру речових прав, в якому містилася інформація про набуття права власності на квартиру ОСОБА_3 , Позивач без поважних причин не реалізував свій обов`язок знати про майновий стан своїх прав на квартиру та не вжив всіх заходів захисту для відновлення порушеного права, зокрема, шляхом звернення до суду.

А тому, на переконання представника Відповідача-2, Позивач пред`явив позов із порушенням вимог позовної давності та не просив суд її поновити.

Враховуючи вищенаведене, представник Відповідача-2 вважає, що необхідно застосувати позовну давність.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, Позивачем не подавалося до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.04.2020 року у справі № 910/8264/18, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога Позивача до Відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Предметом позову у цій справі є вимоги про витребування у Відповідача-2 на користь Позивача нерухомого майна, а саме квартири, яка належить Відповідачу-2 - ОСОБА_3 .

Підставами позовних вимог зазначено те, що заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 року по справі № 464/1926/15-ц, зокрема, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 .. Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року, вказане заочне рішення суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході нового розгляду справи № 464/1926/15-ц, Сихівським районним судом м. Львова у рішенні від 28.09.2020 року встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 оспорювану квартиру АДРЕСА_1 було продано Відповідачем-1 - ОСОБА_2 . Відповідачу-2 - ОСОБА_3 за 460 620,00 грн. Станом на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2016, рішення у зазначеній справі не набрало законної сили, оскільки, справа перебувала на розгляді Львівського апеляційного суду і лише 26.12.2016 винесено рішення у відповідній справі.

Отже, спірним питанням у цій справі, з огляду на зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання щодо наявності чи відсутності підстав для витребування оспорюваного нерухомого майна.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 24.05.2017 у справі № 6-1388цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-1625цс16, від 13.09.2017 у справі № 761/32495/15-ц, від 12.10.2016 у справі № 6-504цс16 наведені висновки, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

За змістом п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Відповідні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18 вказано, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки, сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами цієї справи, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за участю третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.

Принагідно, суд зважає на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 року у справі № 464/1926/15-ц (копія наявна у матеріалах справи), рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 вересня 2020 року залишено без змін.

При цьому, матеріалами справи та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень не містять інформації щодо оскарження рішення суду від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц в касаційному порядку, а отже останнє наразі є чинним.

Водночас, у рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц, суд звернув увагу на те, що згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_2 ОСОБА_3 за 460620 грн. Станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2016 рішення у даній справі не набрало законної сили, оскільки, станом на 26.12.2016 справа перебувала на розгляді Львівського апеляційного суду і лише 26.12.2016 винесено рішення у даній справі.

За цих обставини, суд у вищевказаному рішенні, дійшов висновку, що в задоволенні вимоги, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру, шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна слід відмовити.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За змістом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2021 року по справі №904/2604/14, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Така позиція суду відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 917/1345/17 від 03.07.2018 року.

Отже, обставини встановлені в рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц не потребують доказування та є преюдиціальними.

Слід зазначити, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 27.06.2022 року (наразі чинна) визнано грошові вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по справі № 902/260/22 у розмірі 1 420 164,70 грн (2 черга задоволення), а також у розмірі 4 962,00 грн. - витрати на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів).

Відповідні кредиторські вимоги були заявлені ОСОБА_2 до боржника у справі №902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц.

Також, судом встановлено, що в матеріалах справи № 902/260/22(464/7080/20) наявна копія договору купівлі-продажу від 04.11.2016 р., який укладено між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) і посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сенів А.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 2650.

Згідно п. 1 вказаного договору, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Ця квартира належить Продавцю на підставі Рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28 травня 2015 року. Державну реєстрацію права власності на відчужувану квартиру за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області Байко Т.Я., за номером запису про право власності: 14539003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 листопада 2016 року, отриманої Сенів А.Б., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.

Відповідно до п. 2 договору, продаж цей вчинено за 460 620 (чотириста шістдесят тисяч шістсот двадцять) гривень, які повністю сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього договору, відповідно до чинного законодавства України.

Також, на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 04.11.2016 р., право власності на оспорювану квартиру було зареєстровано 04.11.2016 року за Відповідачем-2 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сенів А.Б. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер 238519428 від 23.12.2020 року.

Відтак, наразі право власності на оспорювану квартиру зареєстровано за Відповідачем-2 - ОСОБА_3 .

Отже, матеріалами справи підтверджується вибуття оспорюваної квартири із власності Позивача на користь Відповідача-1 на підставі рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015 року та подальше відчуження цього майна Відповідачем-1 на користь Відповідача-2 згідно вказаного вище договору купівлі-продажу від 04.11.2016 року.

Водночас, судом встановлено, що право власності Відповідача-1 на оспорювану квартиру при укладенні згаданого договору купівлі-продажу підтверджувалося рішенням Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015 року (відомості про дане рішення наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Однак, як підтверджено матеріалами справи № 902/260/22(464/7080/20), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 р. скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №922/2621/17, в разі скасування судового акту він не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (висновки про застосування норм права викладені Верховним Судом України від 10.06.2015 № 6-449цс15, від 24.06.2015 у справі №907/544/14).

Отже, заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі №464/1926/15-ц від 28.05.2015 року, на підставі якого оспорювана квартира вибула із власності Позивача на користь Відповідача-1 шляхом визнання права власності на відповідне майно, не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок Великою Палатою Верховного Суду, з посиланням на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15 - пункт 58 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18).

Стаття 387 ЦК України, передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №488/5027/14-ц, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14).

Згідно правових висновків, наведених у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 року у справі № 910/3496/17, віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правоморчностей.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.01.2022 року у справі № 5023/5847/11, в ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, на підставі частини 1 статті 388 ЦК України, пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Слід вказати на те, що волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.

Чинне законодавство України не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 у справі № 922/2621/17, за змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України вбачається, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13, від 10.06.2015 у справі №6-449цс15, від 24.06.2015 у справі № 907/544/14 та від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира вибула з володіння Позивача на підставі заочного рішення суду, а отже не з волі ОСОБА_1 ..

Водночас, згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2022 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011(925/1399/15), добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 04.11.2016 року між Відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останньому було відомо про те, що рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015 року, яким підтверджувалося право власності Продавця за цим договором на відчужувану квартиру, не набрало законної сили, а тому Відповідач-2 є добросовісним набувачем оспорюваного нерухомого майна.

Зважаючи на викладене та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача про витребування у Відповідача-2 оспорюваної квартири, яка вибула з його володіння на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, є підставними та підлягають задоволенню.

Водночас, судом встановлено, що у поданому відзиві представника Відповідача-2 б/н від 24.07.2023 року на позовну заяву у справі № 902/260/22(464/7080/20), останній вказав про необхідність застосування позовної давності.

Також, в матеріалах цієї справи, наявна заява представника Відповідача-2 б/н від 07.06.2021 року про застосування позовної давності.

Зокрема, у цій заяві повідомлено, що заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28.05.2015 р., яке набрало законної сили 27.07.2015 р., ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 р. було залишено без змін, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 р. передано справу на новий розгляд. Тобто, позивачеві було в цей період часу відомо про те, що відбулося стягнення на належну йому квартиру на підставі рішення суду. Окрім цього, лише через рік позивач звернувся до суду першої інстанції про перегляд заочного рішення, за результатами якої 11.11.2016 р. Сихівським районним судом було винесено ухвалу про відмову в її задоволенні.

Слід зазначити, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. Таке розуміння реалізації звернення до суду з заявою про сплив строку позовної давності є усталеним у судовій практиці та підтверджується висновками, що містяться в постанові Верховного Суду від 16.08.2017, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2019, від 20.09.2019 у справі № 904/4342/18, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 303/238/16-ц, від 20.11.2019 у справі № 360/1415/15-ц.

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

При цьому, "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу" (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до постанови Верховного Суду від 09.04.2020 року у справі № 10/Б-743, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки, від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16.

Отже, початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно.

Саме ця остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 має враховуватись судами під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17.

Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

В силу ч. 1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

За змістом ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписи ст. 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі № 922/1467/19, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Суд звертає увагу на те, що із змісту наявної у справі копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 р., якою скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року, вбачається, що касаційну скаргу ОСОБА_1 у відповідній справі було подано представником останнього ОСОБА_7 .

Отже, Позивач - ОСОБА_1 , мав статус Відповідача у справі № 464/1926/15-ц, а також мав свого представника, за касаційною скаргою якого скасовані судові рішення першої та апеляційної інстанцій, а отже останні володіли відомостями про перебіг розгляду відповідної справи.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що із змісту згаданої вище ухвали суду касаційної інстанції вбачається, що предметом спору у справі № 464/1926/15-ц було стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 13.03.2012 року в сумі 1 729 417 грн 33 коп. та звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме : квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 ..

Водночас, вказана вище квартира наразі є предметом спору у справі №902/260/22(464/7080/20).

Принагідно, суд зважає на те, що за наслідками постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року у справі № 464/1926/15-ц, розгляд відповідної справи не був закінченим ухваленням остаточного рішення за результатами розгляду цієї справи, оскільки, вказаною ухвалою суду касаційної інстанції справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, у згаданій вище ухвалі від 09.08.2017 року у справі № 464/1926/15-ц, колегія суддів суду касаційної інстанції вказала, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідачі не погоджувалися на такий спосіб звернення стягнення, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання; не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами прав щодо подання доказів, не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, передчасно дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку із чим, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України.

Слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 208 ЦПК України (у редакції на момент постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року у справі № 464/1926/15-ц), судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього Кодексу, - постановленням ухвали.

За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.07.2023 року у справі № 910/267/20, як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95).

Отже, зважаючи на те, що тривав судовий розгляд справи № 464/1926/15-ц, предметом якої, зокрема, було звернення стягнення на оспорювану квартиру, шляхом визнання права власності на неї за Відповідачем-1, а тому передчасним було б звернення Позивача до суду із позовними вимогами про витребування відповідної квартири у ОСОБА_3 , до прийняття остаточного рішення за результатами нового розгляду справи № 464/1926/15-ц.

Крім цього, як вказувалося вище, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за участю третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.

Також, судом встановлено, що рішення суду від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц в касаційному порядку не оскаржувалося, а отже набрало законної сили - 03.08.2021 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень та є остаточним у вказаній справі.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що саме у цьому рішенні суду від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц було встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 року, оспорювана квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_2 ОСОБА_3 за 460 620 грн, про що також вказав Позивач у позовній заяві про витребування майна, яка подана останнім до Сихівського районного суду м. Львова 10.12.2020 року (дата надходження позову до суду) та за якою було відкрито провадження ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14.01.2021 року у справі № 464/7080/20.

Відтак, про відчуження оспорюваної квартири Позивач дізнався за результатами нового розгляду справи № 464/1926/15-ц, в якій ОСОБА_1 був Відповідачем, а саме внаслідок прийняття рішення від 28.09.2020 року у вказаній справі (доказів зворотнього матеріали справи не містять).

Разом з цим, оскільки, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц набрало законної сили 03.08.2021 року (дата постанови Львівського апеляційного суду у вказаній справі), а тому саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності за вимогами про витребування оспорюваної квартири у Відповідача-2 - ОСОБА_3 на користь Позивача - ОСОБА_1 ..

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.11.2022 року у справі № 902/858/15(902/310/21).

Водночас, беручи до уваги те, що Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Сихівського районного суду м. Львова 10.12.2020 року із позовом про витребування квартири у ОСОБА_3 , після прийняття рішення суду від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц, тобто, більш як через два місяці, коли Позивач дізналася про вибуття свого майна до іншої особи в розумінні наведених вище правових висновків Верховного Суду, в зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що Позивачем не було пропущено строк позовної давності за відповідними вимогами.

З огляду викладене вище, суд дійшов висновку, що заява представника Відповідача-2 б/н від 07.06.2021 року про застосування позовної давності та вказана у відзиві представника Відповідача-2 б/н від 24.07.2023 року заява про необхідність застосування позовної давності, задоволенню не підлягають.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Виходячи з наведеного Верховний Суд зазначив про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Зважаючи на наведені приписи законодавства та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з мотивів наведених вище.

Обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог, підтверджуються наданими та дослідженими судом письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України визначено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 327 ГПК України, якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів чи проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька наказів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

За змістом абз. 3 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (чинної на даний час), якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 607,00 грн, підлягають покладенню на Відповідачів порівну у сумах 2 303,50 грн (4 607,00 / 2).

Керуючись ст. ст. 1, 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 18, 42, 73, 74, 75, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Задоволити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна у справі №902/260/22(464/7080/20), в межах справи № 902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , повністю.

2. Витребувати у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).

3. Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) 2 303,50 грн - витрат на сплату судового збору.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) 2 303,50 грн - витрат на сплату судового збору.

5. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

6. Копію рішення надіслати на відомі суду електронні адреси: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_5 ; представникам ОСОБА_1 - адвокату Багрію О.Л. - ІНФОРМАЦІЯ_6 та адвокату Руденко Т.С. - ІНФОРМАЦІЯ_7 ; представнику ОСОБА_2 - адвокату Вовчаку А.В. - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; представнику ОСОБА_3 - адвокату Левицькій І.С. - ІНФОРМАЦІЯ_8 ; арбітражному керуючому Томашуку М.С. - ІНФОРМАЦІЯ_2, @mail.gov.ua.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 17 жовтня 2023 р.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.: 1 - до справи.