ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2023 р.м. ХарківСправа № 5023/10655/11 (641/2273/23)

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Усатий В.О.

судді: Хотенець П.В. , Яризько В.О.

при секретарі судового засідання Мазуренко А.О.

розглянувши в судовому засідання в приміщенні Господарського суду Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 )
до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська , б. 126, )
про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення моральної шкоди в межах справи про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева»
за участю сторін:

позивача - не з`явився;

представниці відповідача - Бабки С.А. (довіреність №97-13 від 02.01.2023)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Грішин О.Ю., звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» , в якій просив суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог вх.№11445/23 від 19.06.2023):

"1. визнати правочин у вигляді наказу ВК №71 від 27.03.2023 "про звільнення" Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» незаконним;

2. стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн;

3. відновити ОСОБА_1 на попередній посаді начальника відділу охорони праці навколишнього середовища та цивільного захисту (відділ 021) Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева»".

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.07.2023 клопотання представника відповідача про передачу до Господарського суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення моральної шкоди - задоволено. Цивільну справу № 641/2273/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення моральної шкоди - передано за підсудністю для розгляду до Господарського суду Харківської області, який відкрив справу про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» № 5023/10655/11.

Матеріали справи № 641/2273/23 надійшли до Господарського суду Харківської області.

В провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева», яка розглядається колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В. та Яризько В.О.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про банкрутство (вхідний номер 3444/23) передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В., Яризько В.О.

Ухвалою суду від 08.08.2023, крім іншого, залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 . Надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, а саме:

- доплати судового збору у розмірі 1610,40 грн та надання до суду доказів доплати судового збору (оригінал квитанції);

- подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат;

- подання до суду підтвердження про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви.

23.08.2023, в межах строку, встановленого судом, від позивача на виконання вимог ухвали суду від 08.08.2023 надійшло клопотання (вх.№22596), до якого додано низку документів, у тому числі докази доплати судового збору у розмірі 1610,40 грн.

Крім того, 23.08.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з додатком (вх.№22597).

23.08.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (вх.№22595), в якому останній просить суд витребувати у Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» оригінал наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 28.08.2023, крім іншого, прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» до розгляду в межах справи про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева». Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на "26" вересня 2023 р. о 10:50 год. Запропонувано позивачу, в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України, подати до суду протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали додаткові пояснення, зокрема зазначити мотивування та необхідність витребування оригіналу наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 , з урахуванням того, що позивачем долучено до позовної заяви належним чином завірена копія наказу №71 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 . Запропоновано відповідачу , в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України, подати до суду протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали заперечення на клопотання позивача про витребування доказів (вх.22595 від 23.08.2023). Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяв. У зазначений строк відповідач має надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 Господарського процесуального кодексу України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію відзиву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог статті 166 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів з дня отримання відзиву. Докази надіслання відповіді на відзив іншій стороні постановлено надати суду. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив із урахуванням вимог статті 167 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Докази надіслання заперечень іншій стороні постановлено надати суду.

26.09.2023 до суду відповідача надійшов відзив (вх.№25976), в якому останній заперечує проти позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 26.09.2023 позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 26.09.2023 відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Окрім того, відповідач зазначив, що останнім було подано до суду відзив на позовну заяву, просив суд поновити строк для подачі відзиву та долучити відзив до матеріалів справи.

Згідно зі ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Розглянувши в судовому засіданні 26.09.2023 клопотання відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву (вх.№25976), приймаючи до уваги усні пояснення відповідача в судовому засіданні, відсутність заперечень збоку позивача щодо вказаного клопотання, з метою об`єктивного розгляду всіх обставин справи, забезпечення рівних прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, відповідно до ст. 119 ГПК України, суд дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву та долучення відзиву до матеріалів справи, про що було оголошено в судовому засіданні та зафіксовано в протоколі судового засідання.

Крім того, в судовому засіданні 26.09.2023 позивач підтримав клопотання про витребування доказів, подане до суду (вх.№22595 від 23.08.2023), просив суд задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти клопотання позивача (вх.№22595 від 23.08.2023) з підстав необґрунтованості даного клопотання.

Згідно з частиною 1 статті 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 2 статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Отже, процесуальним законом встановлено чіткий порядок подання до суду клопотання про витребування доказів: у даному випадку позивач повинен подавати клопотання разом з позовом або ж обґрунтувати неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від його волі.

Витребування доказів є правом, а не обов`язком суду.

Згідно частини 2 статті 81 ГПК України у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Завданням інституту витребування доказів є забезпечення змагальності сторін у випадку, якщо з об`єктивних причин учасник процесу не може самостійно отримати відповідні докази. При цьому такий учасник зобов`язаний довести суду як неможливість отримання доказів самостійно, так і той факт, що учасник процесу намагався отримати ці докази (чи звертався він до позивача або до інших підприємтсв/установ/організацій, органів державної влади тощо).

Без дотримання сукупності обох цих умов суд не може задовольнити клопотання про витребування доказів, оскільки це є порушенням принципу диспозитивності та змагальності сторін.

У клопотання про витребування доказів (вх.№22595 від 23.08.2023), позивач просить суд витребувати у Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» оригінал наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вищезазначене клопотання, позивач зазначив, що для привального врегулювання спору, на думку позивача, існує необхідність для витребування оригіналу наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що ухвалою суду від 28.08.2023, крім іншого, запропоновано позивачу, в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України, подати до суду протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали додаткові пояснення, зокрема зазначити мотивування та необхідність витребування оригіналу наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 , з урахуванням того, що позивачем долучено до позовної заяви належним чином завірена копія наказу №71 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 .

Позивач не роз`яснив та не конкретизував з метою отримання якої саме інформації необхідно витребувати доказ, про який зазначено у клопотанні. Разом з тим, в клопотанні не зазначено, які обставини можуть підтвердити або спростувати витребуваний документ. З поданого клопотання також не вбачається, що ним самостійно здійснювалися заходи щодо отримання вищевказаного доказу від відповідача, та причини неможливості отримання такого доказу самостійно. Жодних об`єктивних перешкод для реалізації такого права позивачем не наведено.

В судовому засіданні 26.09.2023 відмовлено в клопотанні позивача про витребування доказів (вх.№22595 від 23.08.2023), про що було оголошено в судовому засіданні та зафіксовано в протоколі судового засідання.

Крім того, в судовому засідання 26.09.2023 позивач зазначив про необхідність ознайомлення з відзивом на позовну заяву та бажанням скористатись своїм процесуальним правом на подачу відповіді на відзив, заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 26.09.2023 відповідач не заперечував проти заявленого клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду, яку внесено до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи по суті на 11.10.2023 о 10:30 год., про що повідомлено сторін особисто під розписку на підставі ч. 3 ст. 216 ГПК України (а.с. 142).

Відповідно до даних веб-сайту Укрпошти - https://ukrposhta.ua/ (трекінг 471), копію відзиву на позовну отримано позивачем 27.09.2023, тобто строк на подачу відповіді на відзив (з урахуванням ухвали суду від 28.08.2023) - до 02.10.2022 включно.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подачу відповіді на відзив.

03.10.2023 до суду від позивача надійшло клопотання (вх.№26780), в якому останній просить суд відізвати вимогу про витребування у відповідача оригіналу наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 .

З приводу вищезазначеного клопотання позивача (вх.№26780 від 03.10.2023), суд зазначає, що в судовому засіданні 26.09.2023 (на якому був присутній позивач) відмовлено в клопотанні позивача про витребування доказів (вх.№22595 від 23.08.2023), а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення клопотання позивача, в якому останній просить суд відізвати вимогу про витребування у відповідача оригіналу наказу №27 від 27.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 , оскільки клопотання позивача про витребування доказів (вх.№22595 від 23.08.2023) вже було вирішено судом.

В судове засідання 11.10.2023 позивач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, був повідомлений про місце, дату та час судового засідання у даній справі належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства.

В судове засідання 11.10.2023 прибув представник відповідача, який надав усні пояснення з приводу правової позиції щодо суті спору, вважав позов таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства.

Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними.

Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 «Пономарьов проти України», сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 248 ГПК України).

З огляду на викладене, враховуючи те, що наразі відсутні питання, розгляду та вирішенню яких перешкоджає неявка належним чином повідомленого позивача, суд вбачає підстави для проведення судового засідання без присутності позивача, явка якого обов`язковою судом не визнавалась.

Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України, спір розглянуто в межах строків, визначених ГПК України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 р. у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 р. у справі № 904/1221/19.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

28.12.2022 на підставі заяви Грішина О.Ю. позивача прийнято на посаду начальника відділу охорони праці, навколишнього середовища та цивільного захисту Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (021) з випробувальним терміном 3 місяці (Наказ №256 від 28.12.2022).

Згідно з Наказом Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» «Про проведення навчання та атестацію з охорони праці посадових осіб та керівників структурних підрозділів на Підприємстві» від 01.03.2023 № 508, на виконання вимог законодавства України, визначено перелік осіб, які підлягають навчанню та атестації з питань охорони праці через ТОВ «Центр охорони праці «Новатор сервіс». Серед осіб, які повинні були пройти навчання та здати іспит є і позивач, що підтверджується додатком № 1 до зазначеного наказу. На виконання вищезазначеного наказу, між Підприємством та ТОВ «Центр охорони праці «Новатор сервіс» укладено договір від 01.03.2021 № 2202-01НС/174 дп про надання послуг. Відповідач зазначає, що відповідно до умов вищезазначеного договору, навчання за програмою «Загальні питання з охорони праці» повинні пройти 35 осіб - всі особи, прізвища яких зазначено в додатку до наказу Підприємства від 01.03.2023 «Про проведення навчання та атестацію з охорони праці посадових осіб та керівників структурних підрозділів на Підприємстві» від 01.03.2023 № 508, серед яких є і прізвище позивача. На виконання умов договору від 01.03.2021 № 2202-01НС/174 дп відповідачем направлено до ТОВ «Центр охорони праці «Новатор сервіс» перелік осіб, яким ТОВ «Центр охорони праці «Новатор сервіс» буде проводити навчання, що підтверджується листом №002-16/021/610 від 21.02.2023. Відповідач зазначає, що після завершення навчання, за зверненням ТОВ «Центр охорони праці «Новатор сервіс», комісія з перевірки знань з питань охорони праці Державної служби України з питань праці перевірила загальні питання з охорони праці (знання законодавчих актів з охорони праці, гігієни праці, надання домедичної допомоги потерпілим, електробезпеки, пожежної безпеки). Згідно з витягом з протоколу № НС_0052/1-23 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці Грішин 0.Ю. не знає законодавчі акти з охорони праці, гігієни праці, надання домедичної допомоги потерпілим, електробезпеки, пожежної безпеки.

27.03.2023 позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі Наказу №71 від 27.03.2023.

Підставою для зазначеного стала особиста заява позивача (а.с. 122).

В подальшому, позивач звернувся до суду з позовом, в якому останній просить суд визнати правочин у вигляді наказу від 27.03.2023 № 71 «Про припинення трудового договору» недійсним. Як підставу для визнання такого наказу недійсним позивач зазначає здійснення роботодавцем морального та психологічного тиску на нього з метою змушення останнього написати заяву про звільнення та вважає зазначене мобінгом, що і стало підставою позову. Крім того, позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн та відновити ОСОБА_1 на попередній посаді начальника відділу охорони праці навколишнього середовища та цивільного захисту (відділ 021) Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева».

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №488/4536/19).

Згідно ст. 2-2 КЗпП України, мобінг (цькування) систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації; безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Відповідно до ст. 141 КЗпП України роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно стаття 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позивач власноручно написав заяву про звільнення його на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, підписав цю заяву та подав роботодавцю (відповідачу).

Факт власноручного написання та підписання цієї заяви позивачем сторонами не спростовувалося.

Тобто, сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Доказів на підтвердження вчинення стороною відповідача тиску, погроз, примушування до написання заяви позивачем про звільнення, суду не надано і такі обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Враховуючи наведене суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на позивача дійсно здійснювався емоціональний тиск при написанні останнім заяви про звільнення за угодою сторін та не надано доказів і не доведено у судовому засіданні, що така заява була подана без волевиявлення позивача внаслідок тиску з боку роботодавця чи з інших підстав.

Також, судом враховано, що матеріали справи не містять доказів звернення у зв`язку з викладеними у позові обставинами до будь-яких державних органів чи правоохоронних органів з цього приводу.

Крім того, надані позивачем до матеріалів справи копії направлення на рентгенологічне обстеження та фіскальні чеки не підтверджують написання заяви на звільнення під примусом.

Інших доказів на підтвердження зазначених доводів позовної заяви матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та ймовірною моральною шкодою, фактів заподіяння моральної шкоди та обґрунтування суми моральної шкоди, заявленої до стягнення.

При цьому посилання позивача у мотивувальній частині позовної заяви на необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 231 ЦК України щодо наслідків застосування психічного тиску на сторону правочину є необґрунтованими, оскільки суперечить положенням ст. 3 та Глави ІІІ КЗпП України щодо правового врегулювання трудових відносин, зокрема в частині правовідносин щодо укладання та розірвання трудового договору.

Судом також враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.09.2019 у справі №753/14887/17, відповідно до якого наказ про звільнення не є цивільним правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються норми статей 203, 234 ЦК України про загальні вимоги щодо чинності правочину, та який може бути визнаний фіктивним з підстав, передбачених ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з презумпції обов`язковості доведення обставин, на які посилається сторона, яка стверджує про такі обставини, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних чи допустимих доказів того, що заява про звільнення не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю, написана була під впливом психічного примусу, а також, що звільнення її відбулось без дотримання положень чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги у частині визнання правочину у вигляді наказу ВК №71 від 27.03.2023 "про звільнення" Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» незаконним, поновлення на роботі та стягнення з відповідача моральної шкоди (похідна позовна вимога від первинних вимог) задоволенню не підлягають, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про відмову в задоволені позову, судові витрати, понесені позивачем покладаються на позивача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 202, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 16.10.2023.

Головуючий суддя Суддя Суддя В.О. Усатий В.О. Яризько П.В. Хотенець