ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1066/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Громадської організації "Товариство "Восток"

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2023, прийняте суддею Шаратовим Ю.А., м. Одеса, повний текст складено 24.07.2023,

у справі №916/1066/23

за позовом: Громадської організації "Товариство "Восток"

до відповідача: держави України в особі Одеської обласної прокуратури

про стягнення 200 000 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 р. Громадська організація "Товариство "Восток" звернулася з позовом до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача 200000 грн в якості компенсації моральної шкоди, завданої бездіяльністю Одеської обласної прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням позивачу моральної шкоди внаслідок бездіяльності Одеської обласної прокуратури при розгляді звернень Громадської організації "Товариство "Восток" щодо захисту інтересів держави у зв`язку з наявністю низки порушень чинного законодавства під час користування Приватним підприємством "Південьпарксервіс" земельною ділянкою площею 12 га з кадастровим номером :01:001:0435.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 21.03.2023 відкрито провадження у справі №916/1066/23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.07.2023 у справі №916/1066/23 (суддя Шаратов Ю.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване відсутністю складу цивільного правопорушення у зв`язку з недоведеністю позивачем протиправності поведінки відповідача (звернення Громадської організації "Товариство "Восток" щодо представництва інтересів держави були розглянуті по суті відповідно до вимог чинного законодавства), а також самого факту завдання відповідачем моральної шкоди позивачу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Громадська організація "Товариство "Восток" звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2023 у справі №916/1066/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань Громадської організації "Товариство "Восток" про витребування доказів, про зобов`язання відповідача надати відповіді на поставлені позивачем питання та про постановлення окремих ухвал, що, в свою чергу, зумовило подання заяви про відвід у зв`язку з наявністю сумнівів у неупередженості складу суду, між тим заявлений відвід був визнаний необґрунтованим. Крім того, за твердженням апелянта, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення протиправно проігнорував, що докази, надані позивачем в обґрунтування своєї правової позиції, є більш вірогідними, ніж докази відповідача, подані на підтвердження своїх заперечень.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2684 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (200000 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Громадської організації "Товариство "Восток" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 15.08.2023 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, вказаною ухвалою суду встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 30.08.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу №15/1/1-546ВИХ-23 від 29.08.2023 (вх.№2334/23/Д1 від 29.08.2023) Одеська обласна прокуратура просить апеляційну скаргу Громадської організації "Товариство "Восток" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2023 у справі №916/1066/23 без змін. Зокрема, відповідач посилається на недоведеність позивачем наявності елементів складу цивільного правопорушення, які б слугували підставою для настання деліктної відповідальності у спірних правовідносинах, а також на правомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні поданих позивачем заяв і клопотань та на правильність висновку місцевого господарського суду про необґрунтованість заявленого відводу.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наведені вище положення процесуального закону, документ, доданий скаржником до апеляційної скарги, а саме: роздруківка електронного листа про надіслання Абрамовичем О.В. (керівник Громадської організації "Товариство "Восток") на адресу електронної пошти Южненської міської ради заяви про проведення технічної інвентаризації від 08.02.2022, до уваги колегією суддів не береться, оскільки в силу частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, адже апеляційний перегляд повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваного рішення і які суд першої інстанції мав можливість дослідити та оцінити. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що апелянтом взагалі не порушується питання щодо можливості приєднання до матеріалів справи та врахування при апеляційному розгляді справи №916/1066/23 вищенаведеного доказу, поданого ним разом з апеляційною скаргою.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2023 до Управління Служби безпеки України в Одеській області від керівника Громадської організації "Товариство "Восток" Абрамовича О.В. надійшла скарга б/н від 20.11.2022, в якій, зокрема, порушено питання щодо нездійснення Одеською обласною державною адміністрацією та Одеською обласною прокуратурою захисту інтересів держави у зв`язку з неправомірним користуванням Приватним підприємством "Південьпарксервіс" земельною ділянкою загальною площею 12 га (кадастровий номер: :01:001:0435).

Вищенаведена скарга в частині захисту інтересів держави в сфері оренди землі на підставі частини третьої статті 7 Закону України "Про звернення громадян" була передана Управлінням Служби безпеки України в Одеській області за належністю до Одеської обласної прокуратури, про що свідчить супровідний лист №65/5/Д/2-812 від 31.01.2023.

Одеська обласна прокуратура разом з супровідним листом №15/1/1-296ВИХ від 09.02.2023 направила Доброславській окружній прокуратурі копію звернення керівника Громадської організації "Товариство "Восток" Абрамовича О.В. б/н від 20.11.2022, що надійшло з Управління Служби безпеки України в Одеській області та зареєстровано 07.02.2023 за №6975-23, в частині правомірності використання Приватним підприємством "Південьпарксервіс" земельної ділянки площею 12 га.

За результатами розгляду зазначеної вище скарги Доброславська окружна прокуратура направила заявнику лист №58-747ВИХ-23 від 24.02.2023, в якому зазначила про те, що відповідно до інформації Головного управління ДПС в Одеській області, наданої на підставі баз даних АІС "Податковий блок", платник податків Приватне підприємство "Південьпарксервіс" за земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0435 площею 12 га протягом 2016-2020 років сплачувало земельний податок, при цьому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за вказаним підприємством зареєстровано право оренди двох земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0599 (площею 8 га) та :01:001:0600 (площею 4 га), які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0435 (площею 12 га). Підставою для державної реєстрації став договір оренди землі б/н, виданий 26.10.2020 Лиманською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження №290/А-2016 від 16.05.2016 на виконання делегованих повноважень Одеської обласної державної адміністрації. Власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0599 площею 8 га відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є Южненська міська рада. З огляду на викладене, Доброславська окружна прокуратура повідомила про те, що підстав для вжиття заходів представницького характеру за вказаним фактом не вбачається, а також роз`яснила заявнику право оскаржити дану відповідь прокурору вищого рівня або до суду у разі незгоди з нею.

Позивачем на підтвердження обґрунтованості своєї правової позиції до суду першої інстанції також було подано копії:

-адресованого керівнику Громадської організації "Товариство "Восток" Абрамовичу О.В. листа Одеської обласної прокуратури №15/2/1-7вих-20 від 18.09.2020, в якому відповідач, посилаючись на частину третю статті 23 Закону України "Про прокуратуру", повідомив про те, що підстав для вступу в розгляд справ за позовами Громадської організації "Товариство "Восток" щодо визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди та з інших питань органами прокуратури не вбачається;

-адресованого керівнику Громадської організації "Товариство "Восток" Абрамовичу О.В. листа Комінтернівської місцевої прокуратури №16.55-52-100ВИХ-21 від 13.01.2021, який надано за результатами розгляду клопотання позивача від 11.01.2021 за №72-21вх про надання постанови у кримінальному провадженні №00000184 та до якого додано постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 05.01.2021.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 200000 грн в якості компенсації моральної шкоди, завданої бездіяльністю Одеської обласної прокуратури.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з відсутності складу цивільного правопорушення у зв`язку з недоведеністю Громадською організацією "Товариство "Восток" протиправності поведінки відповідача та самого факту завдання Одеською обласною прокуратурою моральної шкоди позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В силу частин першої, другої статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частини п`ята-сьома статті 1176 Цивільного кодексу України).

Отже, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 16.06.2021 у справі №910/15883/14.

Частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 та постановах Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №910/18282/19 та від 12.08.2020 у справі №910/15883/14.

При цьому природа причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути").

Дії (бездіяльність) органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою та заподіянням шкоди є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у даній справі, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 24.03.2021 у справі №922/445/20, від 19.11.2020 у справі №912/1049/19 та від 17.09.2020 у справі №912/1374/19.

Відповідно до частини першої, пункту 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини третя-п`ята статті 23 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 91, статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Ділова репутація є сукупністю документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства (пункт 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Отже, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, також вчинення дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 02.07.2020 у справі №910/11621/16.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як зазначалося вище, в обґрунтування позову Громадська організація "Товариство "Восток" зазначає про завдання їй моральної шкоди внаслідок бездіяльності Одеської обласної прокуратури при розгляді звернень Громадської організації "Товариство "Восток" щодо захисту інтересів держави у зв`язку з наявністю низки порушень чинного законодавства під час користування Приватним підприємством "Південьпарксервіс" земельною ділянкою площею 12 га з кадастровим номером :01:001:0435.

При цьому безпосередньо у позовній заяві Громадська організація "Товариство "Восток" посилається лише на лист Доброславської окружної прокуратури №58-747ВИХ-23 від 24.02.2023. Водночас до позову також додано лист Одеської обласної прокуратури №15/2/1-7вих-20 від 18.09.2020 та лист Комінтернівської місцевої прокуратури №16.55-52-100ВИХ-21 від 13.01.2021. Обставин щодо подання інших звернень до Одеської обласної прокуратури в позовній заяві не наведено, доказів існування таких звернень та відповідей відповідача на них Громадською організацією "Товариство "Восток" до суду першої інстанції не подано.

З огляду на викладене, при розгляді даної справи місцевий господарський суд мав можливість надати оцінку діям відповідача за результатами розгляду звернень позивача виходячи виключно з наявних у матеріалах справи відповідей, оформлених у вигляді вищенаведених листів №58-747ВИХ-23 від 24.02.2023, №15/2/1-7вих-20 від 18.09.2020 та №16.55-52-100ВИХ-21 від 13.01.2021.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Враховуючи, що Конституція України наділяє всіх правом на звернення, беручи до уваги відсутність у чинному законодавстві нормативно-правового акту, який би регулював питання щодо розгляду звернень громадських організацій, а також те, що громадська організація є інституцією, яка діє від імені та в інтересах своїх членів (зокрема, громадян України), реалізує їхні права, сприяє у захисті прав громадян України та у відновлені таких прав у разі їх порушення, колегія суддів дійшла висновку про те, що норми Закону України "Про звернення громадян" поширюють свою дію також і на звернення громадських організацій та їх керівників.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №813/1960/18.

За умовами статті 3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

В силу частин першої, четвертої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (частина перша статті 20 Закону України "Про звернення громадян").

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що відповіді на звернення позивача, а саме: листи №58-747ВИХ-23 від 24.02.2023, №15/2/1-7вих-20 від 18.09.2020 та №16.55-52-100ВИХ-21 від 13.01.2021, були надані заявникові з дотриманням місячного строку, передбаченого положеннями статті 20 Закону України "Про звернення громадян".

При цьому зі змісту листа Доброславської окружної прокуратури №58-747ВИХ-23 від 24.02.2023 та листа Одеської обласної прокуратури №15/2/1-7вих-20 від 18.09.2020 вбачається, що останні були підготовлені за результатами опрацювання звернень позивача з приводу представництва прокурором інтересів держави в суді.

У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Таким чином, вирішення питання щодо самостійного звернення до суду з позовом та питання вступу за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, належить до дискреційних повноважень прокурора, оскільки фактично вирішення останнім наведених питань здійснюється на основі його внутрішнього переконання стосовно наявності відповідних підстав та "виключності" конкретного випадку.

Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що прокурори Одеської обласної прокуратури та Доброславської окружної прокуратури, розглянувши звернення позивача, в межах своєї компетенції встановили відсутність підстав для представництва інтересів держави в суді, про що належним чином повідомили заявника відповідними листами №58-747ВИХ-23 від 24.02.2023, №15/2/1-7вих-20 від 18.09.2020.

За таких обставин, звернення Громадської організації "Товариство "Восток" щодо представництва інтересів держави вирішено прокурорами по суті відповідно до приписів статті 15 Закону України "Про звернення громадян", адже ними було розглянуто всі порушені у зверненнях питання з наданням заявникові відповідей у письмовій формі.

Стосовно листа Комінтернівської місцевої прокуратури №16.55-52-100ВИХ-21 від 13.01.2021 колегія суддів зазначає, що цим листом позивача було повідомлено про задоволення клопотання Громадської організації "Товариство "Восток" від 11.01.2021 за №72-21вх про надання постанови у кримінальному провадженні №00000184, відтак вищенаведений лист підтверджує лише своєчасний розгляд та задоволення прокуратурою відповідного клопотання позивача.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем протиправності поведінки відповідача під час розгляду звернень Громадської організації "Товариство "Восток", що, в свою чергу, свідчить про відсутність складу правопорушення.

Південно-західний апеляційний господарський суд також зазначає про недоведеність позивачем самого факту заподіяння відповідачем моральної шкоди відповідачем, оскільки у матеріалах справи відсутні та Громадською організацією "Товариство "Восток" до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження приниження ділової репутації вказаної організації, зниження її престижу чи підриву довіри до діяльності останньої тощо.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги недоведеність існування складу правопорушення, а також те, що наявність складу правопорушення виступає необхідною умовою для відшкодування шкоди, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову.

Доводи Громадської організації "Товариство "Восток" про наявність у неї та її членів перешкод у користуванні землею і власними гаражами внаслідок встановлення шлагбауму на в`їзді до гаражів, а також плати (внеску) за надання місця під установку гаража та надання послуг автостоянки, свідчить про наявність у позивача приватно-правового спору не з відповідачем, а з іншими особами (зокрема, з Приватним підприємством "Південьпарксервіс"), у зв`язку з чим встановлення відповідних обставин не входить до предмету доказування у даній справі про стягнення з держави в особі Одеської обласної прокуратури моральної шкоди.

Посилання скаржника на те, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань Громадської організації "Товариство "Восток" про витребування доказів та про зобов`язання відповідача надати відповіді на поставлені позивачем питання, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки позовні вимоги у даній справі обґрунтовані завданням відповідачем моральної шкоди позивачу внаслідок неналежного реагування на звернення останнього, між тим поставлені позивачем запитання та докази, які він просив витребувати, не стосуються предмету доказування і жодним чином не впливають на встановлення обставин, що мають значення для повного, всебічного та об`єктивного розгляду судом цієї справи. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідач не є розпорядником інформації, яку просить надати/витребувати позивач.

Щодо відмови Господарського суду Одеської області у задоволенні заяв Громадської організації "Товариство "Восток" про постановлення окремих ухвал щодо Южненської міської ради, державного реєстратора Харьковської Наталії Петрівни та Одеської обласної прокуратури колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 246 Господарського процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Частиною одинадцятою статті 246 Господарського процесуального кодексу України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ним заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

Аналіз положень наведеної статті процесуального закону дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2023 у справі №916/2237/22.

Між тим з наявних у матеріалах справи документів не вбачається у діях Южненської міської ради, державного реєстратора Харьковської Наталії Петрівни та Одеської обласної прокуратури ознак кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим вищезазначені заяви Громадської організації "Товариство "Восток" про постановлення окремих ухвал обґрунтовано залишені місцевим господарським судом без задоволення.

З аналогічних підстав Південно-західний апеляційний господарський суд відмовляє Громадській організації "Товариство "Восток" у задоволенні аналогічних заяв про постановлення окремих ухвал щодо Южненської міської ради, державного реєстратора Харьковської Наталії Петрівни та Одеської обласної прокуратури, доданих скаржником до апеляційної скарги.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що у разі, якщо у діях вищенаведених суб`єктів позивач вважає наявними ознаки кримінальних правопорушень, останній не позбавлений права самостійно звернутися до органу досудового розслідування з відповідним повідомленням.

Твердження апелянта про те, що відмова місцевого господарського суду у задоволенні клопотань Громадської організації "Товариство "Восток" зумовила подання позивачем заяви про відвід у зв`язку з наявністю сумнівів у неупередженості складу суду, між тим заявлений відвід був визнаний необґрунтованим, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, адже в силу частини четвертої статті 35 Господарського процесуального кодексу України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу.

Стосовно доводів Громадської організації "Товариство "Восток" про те, що суд першої інстанції не надав оцінки всім істотним доводам позивача, які були зазначені в обґрунтування позовних вимог, колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Обставини справи, що мають істотне значення для справи, судом першої інстанції викладені правильно, а важливим елементом мотивування судового рішення є правильне застосування тих чи інших правових норм до спірних правовідносин, що також було дотримано місцевим господарським судом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Результатом процесу мотивування судового рішення є формування обґрунтованих висновків у справі та прийняття одного з встановлених процесуальним законом рішень (повне або часткове задоволення позову, відмова у задоволенні позову), тому, враховуючи прийняття судом першої інстанції правильного по суті рішення, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що Господарським судом Одеської області дотримано баланс між вмотивованістю судового рішення і необхідністю надати відповіді на всі без виключення аргументи сторін.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 20.07.2023 у справі №916/1066/23 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації "Товариство "Восток" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2023 у справі №916/1066/23 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Громадську організацію "Товариство "Восток".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.10.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук