ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2023 р. Справа№ 910/18506/20 (910/2564/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Копитової О.С.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання: Гуньки О.В.

та представників сторін:

від ФГ «Соломія-2» - Вак О.В. - в режимі відеоконференції,

від ТОВ «Українська будівельно-промислова група» - не з`явилися,

від ТОВ «Фінансова будівельна компанія «Луч» - не з`явилися,

від ГУ ДПС у місті Києві як відокремлений підрозділ ДПС - не з`явилися,

розглянувши матеріали апеляційних скарг фермерського господарства «Соломія-2» та товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно-промислова група»

на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року

(повний текст складено 04.04.2023 року)

у справі № 910/18506/20(910/2564/22) (суддя Омельченко Л.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова будівельна компанія «Луч»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно-промислова група»

третя особа Головне управління Державної податкової служби у місті Києві як відокремлений підрозділ Державної податкової служби

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

у межах справи № 910/18506/20

за заявою Головного управління Державної податкової служби України у місті Києві

до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова будівельна компанія «Луч»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року по справі №910/18506/20(910/2564/22) задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова будівельна компанія «Луч» в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Бандоли О.О. (надалі по тексту - ТОВ «ФБК «Луч», позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно-промислова група» (надалі по тексту - ТОВ «Українська будівельно-промислова група», відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Визнано недійсним договір купівлі-продажу сараю СТФ від 26.07.2018 року, укладений між ТОВ «ФБК «Луч» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. та зареєстрований у реєстрі під № 841.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, фермерське господарство «Соломія-2» (надалі по тексту - ФГ «Соломія-2», апелянт 1) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі № 910/18506/20(910/2564/22) та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Також апелянт в апеляційній скарзі клопоче про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт 1 зазначає, що результат розгляду даної справи, а саме резолютивна частина рішення, безпосередньо підтверджує та змінює права і обов`язки ФГ «Соломія-2», як «нового власника», оскільки визнання недійсним спірного договору, призведе до скасування низки усіх подальших правочинів щодо цього майна, зокрема і договору в результаті якого майно було придбано ФГ «Соломія-2». Втім позивачем не реалізовано його виключне право на залучення ФГ «Соломія-2» до участі у справі як співвідповідача, що унеможливлювало задоволення судом позову, який прямо і безпосередньо стосувався прав ФГ «Соломія-2», відтак суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права і дійшов неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Також апелянт 1 вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання недійсними договору купівлі-продажу покупця, який відчужив об`єкт нерухомого майна іншій особі, не матиме наслідком відновлення майнових прав позивача. При виниклих обставинах належним способом захисту є саме віндикаційний позов. Обрання неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, апелянт 1 зазначає, що оспорюваний договір не містить ознак фруадаторності з огляду на те, що на момент відчуження майна ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 не мали жодного відношення до ТОВ «ФБК «Луч», що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 року апеляційну скаргу ФГ «Соломія-2» передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Копитової О.С., суддів: Остапенка О.М., Сотнікова С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 року витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/18506/20(910/2564/22) за позовом ТОВ «ФБК «Луч» до ТОВ «Українська будівельно-промислова група» третя особа Головного управління Державної податкової служби України у місті Києві про визнання недійсним договору купівлі-продажу у межах справи №910/18506/20 за заявою Головного управління Державної податкової служби України у місті Києві до ТОВ «ФБК «Луч» про банкрутство та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ФГ «Соломія-2» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22) до надходження матеріалів справи №910/18506/20(910/2564/22) до Північного апеляційного господарського суду.

Крім того, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Українська будівельно-промислова група» (надалі по тексту - апелянт 2) звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт 2 зазначає, що при розгляді даної справи місцевий суд не з`ясував, хто є власником спірного майна та чи залучені вони до справи. Апелянт 2 вважає, що саме ФГ «Соломія-2» є єдиною особою, чиї майнові інтереси дійсно зачіпає оскаржуване рішення, але ФГ «Соломія-2» не було залучено до розгляду справи.

Крім того, апелянт 2 зазначає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки спірне майно було неодноразово відчужене після укладення оспорюваного правочину, що виключає застосування обраного позивачем способу захисту.

Враховуючи те , що спірне майно неодноразово було відчужено, належним та ефективним способом захисту можливо вважати заявлення вимоги щодо витребування майна на користь позивача, оскільки задоволення позовних вимог у даній справі не призводить абсолютно до жодних юридичних наслідків, не відновлює та не захищає права позивача, так як спірний сарай наразі має нового власника, а саме ФГ «Соломія-2».

Також апелянт 2 зазначає, що на його думку, є незрозумілим, яким чином суд встановив у оспорюваному правочині ознаки фраудаторності, оскільки нічого спільного із дійсними фактами вказані висновки не мають.

На момент відчуження майна ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 не мали жодного відношення до ТОВ «ФБК «Луч».

В той час, договір купівлі-продажу був укладений 26.07.2018 року. Станом на момент укладення договору ТОВ «ФБК «Луч» не мало жодних заборгованостей перед кредиторами, відсутні відкриті виконавчі провадження, рішення суду чи відкриті судові провадження щодо стягнення будь-яких заборгованостей.

Рішення суду по справі №640/9136/19 про стягнення із ТОВ «ФБК «Луч» податкової заборгованості було винесено судом 30.09.2019 року, безпосередньо звернення до суду відбулося 04.06.2019 року, тобто через рік після укладання договору.

Безпосередньо податкова вимога №187319-17 на загальну суму 74 872 976,58 грн. була направлена ТОВ «ФБК «Луч» 28.09.2018 року, та отримана уповноваженим представником 08.10.2018 року, що вбачається із встановлених судом обставин по справі №640/9136/19.

Тому, висновок місцевого суду про наявність кредиторської заборгованості та укладання договору купівлі-продажу з метою уникнення боргової відповідальності, на думку апелянта 2, ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки, станом на дату укладання правочину, ТОВ «ФБК «Луч» не мало жодних фінансових зобов`язань перед будь-якими кредиторами.

Також апелянт 2 стверджує, що ТОВ «Українська будівельно-промислова група» про розгляд справи належним чином повідомлено не було.

Відтак, ТОВ «Українська будівельно-промислова група» було позбавлено права на захист своїх інтересів, висловлення заперечень, надання доказів на підтвердження необґрунтованості позовних вимог, а також заявлення клопотання про застосування строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи те, що з часу вчинення договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року та до моменту пред`явлення даного позову у лютому 2022 року минуло майже 4 роки, тому апелянт 2 вважає, що існують підстави для застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, апелянт 2 зазначає, що оскільки відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Враховуючи, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме Боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись Боржник в особі уповноваженого органу.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 22.06.2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Українська будівельно-промислова група» передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Копитової О.С., суддів: Остапенка О.М., Сотнікова С.В.

03.07.2023 року від господарського суду міста Києва на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду 20.06.2023 року надійшли матеріали справи № 910/18506/20(910/2564/22).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 року поновлено ФГ «Соломія-2» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі № 910/18506/20(910/2564/22). Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГ «Соломія-2» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22). Розгляд апеляційної скарги ФГ «Соломія-2» призначено на 23.08.2023 року. Вирішено інші процесуальні питання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Українська будівельно-промислова група» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22) залишено без руху.

21.07.2023 року на електронну адресу суду від ФГ «Соломія-2» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

25.07.2023 року на електронну адресу суду від ліквідатора ТОВ «ФБК «Луч» арбітражного керуючого Бандоли О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу ФГ «Соломія-2», в якому ліквідатор просить суд апеляційну скаргу ФГ «Соломія-2» залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Обґрунтовуючи відзив, ліквідатор зазначає, що підстав для залучення ФГ «Соломія-2» не вбачалось, оскільки ФГ «Соломія-2» не є стороною договору купівлі-продажу сараю СТФ від 26.07.2018 року.

Підставою для звернення до суду, на думку ліквідатора є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, до особи, яка порушила це право, з метою його захисту.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для зміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Українська будівельно-промислова група» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі № 910/18506/20(910/2564/22). Об`єднано апеляційні скарги ТОВ «Українська будівельно-промислова група» та ФГ «Соломія-2» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22) в одне апеляційне провадження. Розгляд апеляційних скарг ТОВ «Українська будівельно-промислова група» та ФГ «Соломія-2» призначено на 23.08.2023 року. Вирішено інші процесуальні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2023року у задоволенні клопотання ФГ «Соломія-2» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів по справі № 910/18506/20 відмовлено з підстав технічної неможливості проведення відеоконференції у Північному апеляційному господарському суді 23.08.2023 року у призначений час.

16.08.2023 року на електронну адресу суду від представника ТОВ «Українська будівельно-промислова група» надійшла заява про розгляд справи №910/18506/20 за відсутності ТОВ «Українська будівельно-промислова група» та їх представника. Представник зазначив, що апеляційну скаргу ТОВ «Українська будівельно-промислова група» підтримує та просить її задовольнити.

22.08.2023 року на електронну адресу суду від ліквідатора ТОВ «ФБК «Луч» арбітражного керуючого Бандоли О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Українська будівельно-промислова група», в якому ліквідатор просить суд апеляційну скаргу ТОВ «Українська будівельно-промислова група» залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Обґрунтовуючи поданий відзив ліквідатор зазначає, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що договір купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року вчинений без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому цей правочин є фіктивним і таким, який слід визнати недійсним.

Щодо кредиторських вимог ГУ ДПС у м. Києві ліквідатор зазначає, що боржник маючи заборгованість у розмірі 73 218 379,40 грн. перед ГУ ДПС у м. Києві відчужує згідно договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року Сарай СТФ, за ціною 239 180,00 грн, яка є нижчою за ринкову, що становить 3 600 000,00 грн.

Ліквідатор наголошує, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути неплатоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

При цьому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-4, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним , якою може бути як підстава, передбачена ст..234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.. 228 Цивільного кодексу України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.

Ліквідатор вважає, що за цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Щодо строків позовної давності, то ліквідатор зазначає, що умови оспорюваного договору та відомості про заінтересованих осіб відносно боржника, стали відомі ліквідатору ТОВ «ФБК «Луч» після ознайомлення з документами наданими приватним нотаріусом Корольчук О.С. на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 15.11.2021 року у справі №910/18506/20.

Відомості про те, що боржник відчужив нерухоме майно за ціною нижчою за ринкову, стали відомі ліквідатору лише після проведення оцінки та висновку про вартість майна.

В зв`язку з тим, що саме ці обставини і стали підставою для звернення боржника з позовом про визнання оспорюваного договору недійсним ліквідатор просив суд першої інстанції визнати припини пропуску строку поважними.

23.08.2023 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Копитової О.С. на лікарняному та у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 року розгляд апеляційних скарг ФГ «Соломія-2» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група» призначено на 27.09.2023 року.

20.09.2023 року на електронну адресу суду від ФГ «Соломія-2» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 року клопотання ФГ «Соломія-2» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено та повідомлено сторін, що судове засідання призначене на 27.09.2023 року відбудеться в режимі відеоконференції.

27.09.2023 року в судове засідання в режимі відеоконференції з`явився представник ФГ «Соломія-2» та надав усні пояснення по справі. Представники ТОВ «Українська будівельно-промислова група» в судове засідання не з`явилися, при цьому, матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Арбітражний керуючий Бандола О.О. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для прийняття рішення, а також повідомлення сторін та клопотання про розгляд справи без участі ТОВ «Українська будівельно-промислова група», колегія суддів вважає за можливе прийняти постанову у даній справі.

27.09.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи у лютому 2022 року позивач ТОВ «ФБК «Луч» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бандоли О.О. звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Українська будівельно-промислова група» про визнання недійсним договору купівлі-продажу САРАЮ СТФ від 26.07.2018 року, в якому просило : - залучити до участі у справі в якості третіх осіб , які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, на стороні позивача : ГУ ДПС у м. Києві, Міністерство оборони України ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року, укладений між ТОВ «ФБК ЛУЧ» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група», посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 841.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення ліквідаційної процедури встановлено, що 26.07.2018 року між ТОВ «ФБК Луч» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група» укладено договір купівлі-продажу Сараю СТФ , що знаходиться за адресою : Київська обл., Яготинський район, село Фарбоване, вулиця Паризької комуни, №1-г (один тире літера «г»). Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Корольчук О.С., зареєстрований в реєстрі № 841.

23.11.2021 року на виконання ухвали господарського суду міста Києва від 15.11.2021 року про витребування документів, на адресу господарського суду міста Києва надійшов лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. від 19.11.2021 року № 158 з документами по договору купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року, що підтверджується матеріалами справи № 910/18506/20. Згідно п. 5 договору купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року, продаж здійснено за 239 180,00 грн.

Позивач зазначає, що продаж нерухомого майна проводився без залучення суб`єкта оціночної діяльності та без проведення оцінки для визначення ринкової вартості нерухомого майна. Стверджує, що оцінка нерухомого майна проведена на підставі Довідки про балансову вартість нерухомого майна ТОВ «Українська будівельно-промислова група» від 14.06.2018 року, згідно якої балансова вартість Сараю СТФ становить 239 180,00 грн.

Водночас, зазначає, що 31.01.2022 року між ТОВ «ФБК Луч», в особі ліквідатора Бандоли О.О. та ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ», в особі директора Романюка М.В., укладено Договір № 220131-001 про незалежну оцінку вартості майна. Згідно висновку про оцінку ймовірна ринкова вартість Сараю СТФ, що знаходиться за адресою: Київська область, Яготинський район, село Фарбоване, вулиця Паризької комуни, № 1-г (один тире літера «г») станом на 26.07.2018 складає 3 600 000,00 грн.

Враховуючи викладене, позивач переконаний, що ТОВ «ФБК Луч» продано нерухоме майно за ціною, нижчою від ринкової.

При цьому, ліквідатор вважає, що внаслідок укладеного договору купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року, у боржника стало недостатньо майна для задоволення вимог кредиторів, у зв`язку з цим, просить суд визнати зазначений Договір купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року по справі №910/18506/20(910/2564/22) задоволено позов ТОВ «ФБК «Луч» в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Бандоли О.О. до ТОВ «Українська будівельно-промислова група» про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Визнано недійсним договір купівлі-продажу сараю СТФ від 26.07.2018 року, укладений між ТОВ «ФБК «Луч» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. та зареєстрований у реєстрі під № 841.

Обґрунтовуючи прийняте рішення місцевий суд зазначив, що договір купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року, укладений між ТОВ «ФБК Луч» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група», вчинений без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, із введенням в оману стосовно реальної ціни предмету договору, тому зазначений договір суд вважає фіктивним і таким, який слід визнати недійсним.

Зазначене рішення і переглядається в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Разом з тим, 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Щодо апеляційної скарги ФГ «Соломія-2».

Пункт 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, Господарський процесуальний кодекс України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

Згідно з ч. 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Таким чином, коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, чинним законодавством звужено до учасників такої справи та осіб, права та інтереси яких порушені оскаржуваним рішенням, задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб.

Тобто, положеннями господарського процесуального законодавства визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову.

За таких обставин, при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права, інтереси та обов`язки, апеляційний господарський суд, відкривши апеляційне провадження, повинен з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі.

У разі, якщо апеляційним господарським судом буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувалися, зазначене в силу положень статті 264 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття апеляційного провадження.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів зауважує, що ФГ «Соломія-2» не було залучено до участі у даній справі, однак і оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось питання про права, інтереси та (або) обов`язки ФГ «Соломія-2», в мотивувальній частині рішення не містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки ФГ «Соломія-2», у резолютивній частині рішення суд також прямо не вказав про права, інтереси та (або) обов`язки ФГ «Соломія-2».

Слід враховувати, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі №5023/4734/12.

При цьому, слід зазначити, що ФГ «Соломія-2» обґрунтовуючи необхідність своєї участі в цій справі наголошує на тому, що станом на дату звернення арбітражного керуючого з відповідним позовом є власником майна, що було відчужене за оспорюваним договором. Більш того, апелянт 1 наголошує на необхідності його залучення до участі у справі саме в якості відповідача.

Відповідно до вимог ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює диспозитивність господарського судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучити відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє вимоги.

Судом встановлено, що ліквідатор ТОВ «ФБК Луч» з посиланням на загальні приписи цивільного законодавства та ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства заявив позов про визнання недійсним договору купівлі- продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року, укладеного між ТОВ «ФБК Луч» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група», тобто цілком обґрунтовано визначив відповідачем ТОВ «Українська будівельно-промислова група».

ФГ «Соломія-2» не є стороною договору купівлі- продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року і відповідно підстав для залучення її в якості відповідача в даній справі не вбачається. Жодних вимог до ФГ «Соломія-2» ліквідатором не заявлялось. На даній стадії ліквідаційної процедури заявленим позовом ліквідатором не ставиться питання щодо витребування у ФГ «Соломія-2» вказаного майна. Ліквідатор жодним чином не доводить недобросовісність дій ФГ «Соломія-2» при придбанні вказаного майна в поданому позові, а доводить умисні дії керівництва боржника та відповідача щодо укладення оспорюваного правочину.

Саме при зверненні ліквідатора з позовом про витребування у ФГ «Соломія-2» вказаного майна останнє має набути статусу відповідача в справі з усіма визначеними процесуальним кодексом правами і обов`язками.

Однак, слід зазначити, що вказана обставина не є такою, що має неминуче настати, оскільки звернення з будь-яким позовом до суду є саме правом позивача та залежить від певних фактів та дій осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГ «Соломія-2» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22).

Щодо апеляційної скарги ТОВ «Українська будівельно-промислова група» суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом встановлено, що 26.07.2018 року між ТОВ «ФБК Луч» та ТОВ «Українська будівельно-промислова група» укладено договір купівлі-продажу сараю СТФ, що знаходиться за адресою: Київська область, Яготинський район, село Фарбоване, вулиця Паризької комуни, № 1-г (один тире літера «г»), посвідчений приватним нотаріусом Корольчук О.С. та зареєстрований в реєстрі за №841.

Згідно п. 5 договору купівлі-продажу сараю СТФ від 26.07.2018 року його продаж здійснено за ціною 239 180,00 грн.

Відповідно до п. 7 договору оцінка нерухомого майна проведена на підставі Довідки про балансову вартість нерухомого майна ТОВ «ФБК Луч» від 14.06.2018 року, без залучення суб`єкта оціночної діяльності та без проведення оцінки для визначення ринкової вартості нерухомого майна, згідно якої балансова вартість сараю СТФ становить 239 180,00 грн.

Зазначений договір купівлі-продажу сараю СТФ від 26.07.2018 року підписано від імені ТОВ «ФБК Луч» директором Торгаченко О.О. та від імені ТОВ «Українська будівельно-промислова група» підписано директором Воєйковим А.Л.

Відповідно до ухвали господарського суду міста Києва від 08.02.2021 року у справі №910/18506/20 вбачається, що боржник має заборгованість перед Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві, зокрема і відповідно до податкового повідомлення-ріщення № від 24.05.2018 року на суму 73 218 379,4 грн.

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально- правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 року у справі №910/3907/18).

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначає спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його власні активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна боржника. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною 1 або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Враховуючи, що Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми Цивільного кодексу України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що зокрема підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 року у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 року у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 року у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 року у справі №916/325/20.

Строк, встановлений у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, що передував порушенню справи про банкрутство, становить так званий «підозрілий період», у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним (ст. 234 Цивільного кодексу України), основними ознаками якого є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі №910/7547/17).

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Подібна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема від 20.01.2021 року у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 13.10.2020 року у справі №04/14-10/5026/2337/2011.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено вище в поданій заяві про визнання договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року недійсним ліквідатор наголошує на заінтересованості осіб, які укладали даний договір, наявність непогашеної кредиторської заборгованості у ТОВ «ФБК Луч» перед податковим органом станом на дату укладення договору та відчуження боржником нерухомого майна за договором за ціною, яка є нижчою за ринкову.

Матеріалами справи встановлено, що при укладанні спірного договору оцінка нерухомого майна проведена на підставі Довідки про балансову вартість нерухомого майна ТОВ «ФБК Луч» від 14.06.2018 року, без залучення суб`єкта оціночної діяльності та без проведення оцінки для визначення ринкової вартості нерухомого майна та визначена в розмірі 239 180,00 грн.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 31.01.2022 року між ТОВ «ФБК Луч», в особі ліквідатора Бандоли О.О., та ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ», в особі директора Романюка М.В., укладено Договір №220131-001 про незалежну оцінку вартості майна.

Згідно висновку про оцінку майна ймовірна ринкова вартість сараю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), станом на 26.07.2018 року складала 3 600 000,00 грн (а.с. 16).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що боржник ТОВ «ФБК Луч» 26.07.2018 року відчужив нерухоме майно згідно договору купівлі-продажу сараю СТФ, за ціною 239 180,00 грн., яка є нижчою за ринкову.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, зазначений договір купівлі-продажу від імені ТОВ «Українська будівельно-промислова група» підписано ОСОБА_2 .

Згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. від 19.11.2021 року №158 до матеріалів справи долучено протокол загальних зборів учасників ТОВ «ФБК ЛУЧ» від 27.07.2017 року та Статут ТОВ «ФБК ЛУЧ» (в редакції 2014 року).

Згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ФБК ЛУЧ» від 27.07.2017 року вбачається, що громадяни України ОСОБА_3 є учасником ТОВ «ФБК ЛУЧ».

Відповідно до Статуту ТОВ «ФБК ЛУЧ» (в редакції 2014 року), вбачається, що громадяни України ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , були учасниками ТОВ «ФБК ЛУЧ».

Згідно безкоштовного запиту з ЄДР, громадянин ОСОБА_3 є учасником ТОВ «Українська будівельно-промислова група», товариство якому боржник - ТОВ «ФБК ЛУЧ» відчужив нерухоме майно відповідно до договору купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року.

Тобто, договір купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року підписано керівником ТОВ «УБПГ» ОСОБА_2 , який був колишнім учасником ТОВ «ФБК ЛУЧ».

Крім того, як убачається з матеріалів справи, ініціатором справи про банкрутство ТОВ «ФБК Луч» є Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

Судом встановлено, що борг з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1 658 677,18 грн. виник у зв`язку з несплатою самостійно визначених контролюючим органом штрафних санкцій та пені згідно податкового повідомлення-рішення № від 07.08.2018 року; податкового повідомлення-рішення № від 05.07.2019 року; повідомлення-рішення №015414410 від 22.10.2019 року; повідомлення-рішення № від 26.12.2019 року; повідомлення-рішення № від 25.08.2020 року.

Борг з адміністративних штрафів у розмірі 2 040,00 грн. виник у зв`язку з несплатою самостійно визначених контролюючим органом штрафних санкцій згідно: податкового повідомлення-рішення № від 26.11.2018 року; податкового повідомлення-рішення № від 13.02.2020 року.

Штрафні санкції у розмірі 73 218 379,40 грн. виникли згідно рішення про застосування штрафних санкцій № від 24.05.2018 року.

Тобто, боржник станом на дату укладення оспорюваного договору мав заборгованість перед податковим органом в розмірі 73 218 379,40 грн.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на неузгодженість вказаних сум та зазначає, що обов`язку сплачувати податковий борг в боржника не було станом на дату укладення договору, оскільки рішення суду по справі № 640/9736/19 про стягнення із боржника податкової заборгованості було винесено судом 30.09.2019 року, безпосереднє звернення до суду відбулось 04.06.2019 року, податкова вимога № 187319-17 на загальну суму 74 872 976, 58 грн. була направлена боржнику 28.09.2018 року та отримана уповноваженим представником 08.10.2018 року.

Колегія суддів, приймаючи рішення враховує вказані доводи апелянта, однак вважає за необхідне зазначити, що відчуження активів на користь третіх осіб за заниженими цінами без проведення належної оцінки під час наявності нарахованого контролюючим органом податкового зобов`язання в розмірі 73 218 379,40 грн., адміністративне узгодження якого триває, в будь-якому випадку не свідчить на користь добросовісності боржника.

Крім того, слід зауважити на тому, що саме податковий орган є ініціатором провадження по справі про банкрутство боржника.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з місцевим судом щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

З огляду на викладене, позовна заява ТОВ «ФБК «Луч» в особі ліквідатора банкрута - арбітражного керуючого Бандоли О.О. до ТОВ про визнання недійсним договору купівлі-продажу Сараю СТФ від 26.07.2018 року правомірно задоволена місцевим судом.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, апеляційний зазначає наступне.

Як зазначалося вище, апелянт 2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що оскільки з часу вчинення договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року та до моменту пред`явлення даного позову у лютому 2022 року минуло майже 4 роки, тому існують підстави для застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, апелянт 2 зазначає, що оскільки відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав у участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Апеляційний суд враховую вказану позицію Верховног Суду, однак вказує про наступне.

Як зазначалося вище доводи апелянта 2 в цій частині мотивовані неможливістю реалізувати право на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, оскільки він не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, оскільки не був повідомлений судом про розгляд справи у встановлено законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, адресована ТОВ «Українська будівельно-промислова група»: копія ухвали від 10.05.2022 року (про відкриття провадження у справі у справі №910/18506/20(910/2564/22) ) повернена відділенням поштового зв`язку з відміткою «за закінченням терміну зберігання», копію ухвали від 24.10.2022 року (про відкладення підготовчого засідання на 19.12.2022 року) представником отримана, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням (а.с. 131 том 1). Копія ухвали 19.12.2022 року (про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду на 20.02.2023 року) повернена відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», копія ухвали 20.02.2023 року (про призначення справи до розгляду на 27.03.2023 року) повернена відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції було направлено ухвали господарського суду міста Києва від 10.05.2022 року, 24.10.2022 року, 19.12.2022 року та 20.02.2023 року за адресою місцезнаходження ТОВ «Українська будівельно-промислова група», вказаною в позовній заяві та у даних в ЄДР, враховуючи висновки Європейського суду з прав у рішенні від 28.08.2018 року у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» відповідні ухвали вважається врученими ТОВ «Українська будівельно-промислова група» (аналогічної позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 910/1772/18).

Водночас апеляційний суд враховує і висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12.02.2019 року у справі №906/142/18.

Однак враховуючи те, що адресовані судом першої інстанції ТОВ «Українська будівельно-промислова група» ухвали повернуті відділенням поштового зв`язку з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», суд вважає, що наведені обставини в своїй сукупності дозволяють стверджувати про належне повідомлення останнього про розгляд справи в суді першої інстанції.

Крім того, ухвала від 24.10.2022 року (про відкладення підготовчого засідання на 19.12.2022 року) вручена представнику ТОВ «Українська будівельно-промислова група».

Згідно наявного в матеріалах справи зворотнього повідомлення про вручення ухвали від 24.10.2022 року (про відкладення підготовчого засідання на 19.12.2022 року) вказана ухвала отримана представником Воєйковим 03.01.2023 року, при тому, що спірний договір від імені відповідача підписаний також керівником ТОВ «УБПГ» Воєйковим Андрієм Леонідовичем, який був колишнім учасником ТОВ «ФБК ЛУЧ».

Таким чином, ТОВ «Українська будівельно-промислова група» як сторону спору було належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції в розумінні приписів ст.ст. 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, і відповідно в нього відсутнє право на звернення з заявою про застосування строків позовної даності у справі на стадії апеляційного перегляду справи, а в апеляційного суду підстави для вирішення такої заяви скаржника.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГ «Соломія-2» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22) підлягає закриттю. Апеляційна скарга ТОВ «Українська будівельно-промислова група» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22) залишенню без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі № 910/18506/20(910/2564/22) - без змін.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Соломія-2» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі № 910/18506/20(910/2564/22) - закрити.

2.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно-промислова група» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі № 910/18506/20(910/2564/22) - залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2023 року у справі №910/18506/20(910/2564/22) - залишити без змін.

4.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

5.Справу №910/18506/20(910/2564/22) повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 13.10.2023 року

Головуючий суддя О.С. Копитова

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков