ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року м. Дніпро Справа № 904/354/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Мілєва І.В.) від 19.06.2023 р. у справі № 904/354/23

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Дніпропетровська область, м. Дніпро

до Акціонерного товариства "Укртелеком" м. Київ в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком", Дніпропетровська область, м. Дніпро

про стягнення 37 414,24 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" про стягнення 38 576,93 грн, з яких: 1 162,69 грн основний борг, 37 414,24 грн неустойка.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4352-ОД від 16.02.2011.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023 р. у справі № 904/354/23:

- позов задоволено частково;

- стягнуто з Акціонерного товариства "Укртелеком" (бульвар Тараса Шевченка, будинок 18, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код 21560766) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вулиця Центральна, будинок 6; ідентифікаційний код 42767945) 35 354,38 грн. неустойки, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 536,11 грн. та витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 28,35 грн.;

- в решті позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023р. у справі № 904/354/23 в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт з посиланням на п. 2 додаткової угоди від 29.03.2017р. зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не досліджено: - чи виконані Фондом держмайна свої обов`язки щодо проведення конкурсного відбору суб`єктів оціночної діяльності, - чи надано Фондом на підписання до АТ "Укртелеком" договір на проведення оцінки майна, - чи надано Фондом до АТ "Укртелеком" звіт з незалежної оцінки з рецензією, - коли саме були вчинені Фондом ці дії. Вважає, що дослідження судом цих питань є необхідним для того, щоб з`ясувати чи досягли сторони згоди щодо істотних умов договору та чи є підстави для розірвання договору саме з 16.12.2016р., як про це зазначено в Наказі Фонду держмайна від 22.08.2017р.

Апелянт вказує на те, що ані Наказу Фонду держмайна від 22.08.2017р., ні жодних повідомлень про розірвання договору оренди від Фонду державного майна йому не надходило, додаткових угод про розірвання договору оренди сторони не укладали та відповідач їх також не отримував. У зв`язку з чим апелянт стверджує, що оскільки він не був обізнаний про розірвання договору оренди, то вважав, що договір пролонгований на наступний період, отже, добросовісно продовжував користуватися предметом оренди на умовах, викладених в договорі. А також сплачував орендну плату, про що свідчать платіжні доручення, які долучені ним до матеріалів справи. До того ж, вказує на те, що 31.12.2018 було укладено акт приймання-передачі з оренди індивідуально визначеного (нерухомого) орендованого майна сторони засвідчили відсутність претензій матеріального або будь-якого іншого характеру один до одного.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 1 ст. 261 ЦК України. Так, на переконання апелянта, перебіг строку позовної давності за вимогою про сплату неустойки згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України розпочався 16.12.2016р. (день, наступний за днем, коли мало бути виконано зобов`язання щодо повернення речі) та закінчився 16.12.2019р., тобто до введення карантину на території України. Зазначає, що чинним законодавством України не передбачено такого, що перебіг позовної давності щодо неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України розпочинається окремо щодо кожного місяця неправомірного користування майном.

Окрім цього апелянт зазначає, що суд першої інстанції стягнув з АТ "Укртелеком" неустойку у розмірі подвійної орендної плати за період з березня 2017р. по грудень 2018р., незважаючи на те, що АТ "Укртелеком" було сплачено орендну плату за цей же період, про що свідчать платіжні доручення, наявні в матеріалах справи. У зв`язку з чим вважає, що з відповідача фактично стягнуто орендну плату за один і той же період у потрійному розмірі.

Серед іншого апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не надав оцінку твердженням представника відповідача про те, що позивач нараховує неустойку на 100% орендної плати, а не на 70%, незважаючи на те, що згідно договору 70% орендної плати сплачується до державного бюджету, а 30% балансоутримувачу.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.08.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023р. у справі № 904/354/23 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у відповідності до якого позивач заперечує проти її задоволення, вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх заперечень позивач вказує на те, що відповідачем було порушено встановлений п. 5.20 договору оренди термін звернення зі заявою про продовження строку дії договору. З метою збереження дії договору оренди, 29.03.2017 між Регіональним відділенням та АТ "Укртелеком" була укладена додаткова угода про внесення змін до договору оренди, у відповідності до якої термін дії договору оренди було продовжено до 15.05.2017р. включно. Водночас цією додатковою угодою було зобов`язано орендаря протягом 10 днів після отримання позитивної рецензії на звіт з незалежної оцінки підписати додаткову угоду про внесення змін до договору оренди. Також, вказаною додатковою угодою від 29.03.2017р. було визначено, що у разі недосягнення сторонами істотних умов до договору оренди, договір припиняється з дати його закінчення 15.12.2016 і у відповідності до ст. 785 ЦК України орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати. Висновок суб`єкта оціночної діяльності про вартість державного майна, що є об`єктом оренди за спірним договором, було затверджено Наказом Регіонального відділення від 13.05.2017. Натомість відповідачем лише в серпні 2017 року було направлено на адресу Регіонального відділення три примірники додаткової угоди, у зв`язку з чим 22.08.2017 Регіональним відділенням було прийнято наказ про розірвання договору оренди, згідно з яким цей договір є розірваним з 16.12.2016.

Щодо відсутності повідомлень про розірвання договору, про що заявляє апелянт, позивач зазначає, що підписуючи додаткову угоду від 29.03.2017 до договору оренди, відповідач був обізнаний про те, що термін дії договору оренди продовжено до 15.05.2017, але у разі невиконання орендарем своїх зобов`язань, орендодавець має право достроково припинити договір в односторонньому порядку і у випадку недосягнення сторонами істотних умов по договору оренди, договір припиняється з 15.12.2016.

Щодо зазначення в акті приймання-передачі з оренди індивідуально визначеного (нерухомого) орендованого майна від 31.12.2018 про відсутність претензій матеріального або будь-якого іншого характеру, позивач вказує на те, що цей акт був укладений між балансоутримувачем та орендарем, а отже цей акт не свідчить про відсутність майнових претензій позивача до відповідача за договором оренди.

Також позивач вказує на те, що навіть при автоматичному продовженні договору такі дії повинні вчинятися в тій самій формі, що й первинний договір у письмовій формі, чого в даному випадку не відбулося.

Отже позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023р. у справі № 904/354/23 без змін.

Представником Акціонерного товариства "Укртелеком" подано до Центрального апеляційного господарського суду заяву, в якій просить суд проводити розгляд апеляційної скарги за участю представника апелянта, обґрунтовуючи цю заяву тим, що дана справа є складною та представник АТ "Укртелеком" бажає взяти участь у судовому засіданні і надати суду пояснення по справі.

Вирішуючи питання про наявність підстав для розгляду даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, апеляційний суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Частина 4 ст. 247 ГПК України містить вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, за загальним правилом суд апеляційної інстанції переглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження, однак суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони може розглядати справу у судовому засіданні за наявності достатніх для цього обґрунтованих підстав.

В даному випадку предметом позову є стягнення суми меншої, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також, ця справа не відноситься до категорії справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 6 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи обставини справи та характер спірних правовідносин, суд вважає, що дана господарська справа у розумінні Господарського процесуального кодексу України є малозначною справою, яка має бути розглянута без проведення судового засідання.

У своєму клопотанні про розгляд апеляційної скарги за участі представника апелянта у судовому засіданні, відповідачем не зазначено, встановлення яких обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень та вимагає проведення судового засідання, а також належним чином не обґрунтував, у чому полягає складність предмету доказування.

Враховуючи викладене, судова колегія апеляційного суду вважає за необхідне відмовити відповідачу у задоволенні заяви про розгляд апеляційної скарги за участі представника апелянта у судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 16.02.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством Укртелеком в особі Дніпропетровської філії Відкритого акціонерного товариства Укртелеком (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4352-ОД (далі договір).

Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно нежитлове вбудоване приміщення, реєстровий номер 02572508.6.ЦМТШЧН554 (далі майно) площею 70,51 кв.м., розміщене за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, с. Жовтневе, вул. Леніна, 2, що перебуває на балансі Українського науково-дослідного гідрометеорологічного інституту УкрНДГМІ (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно із звітом про оцінку на 01.11.2010 і становить за незалежною оцінкою 48 610,00 грн (п. 1.1. договору).

Майно передається в оренду з метою розміщення автоматичної телефонної станції без права надання послуг з доступу до мережі Інтернет та рухомого мобільного зв`язку. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється (п. 1.2. договору).

Орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна (п. 2.1. договору).

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (далі Методика розрахунку) або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку січень 2011 року 620,47 грн. Орендна плата за перший місяць оренди лютий 2011 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за лютий (п. 3.1. договору).

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.2. договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні: 70 % до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділенням казначейства у розмірі 434,33 грн; 30 % балансоутримувачу у розмірі 186,11 грн щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

У разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції до державного бюджету та балансоутримувачу (п. 3.11. договору).

Орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату у співвідношенні, визначеному у п. 3.6. цього договору (п. 5.2. договору).

Орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати /повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у триденний термін з дати його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендаря. У разі ненадання у триденний строк з дати підписання акту приймання-передачі орендодавцеві, зобов`язання орендаря по поверненню орендованого державного майна вважаються не виконаними, а орендар зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування державним майном за час прострочення (п. 5.5. договору).

Орендар, у разі наміру продовжити строк дії договору оренди, зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.) (п. 5.20. договору).

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 16.02.2011 до 15.01.2014 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації наданої органами державного пожежного нагляду, договір, за заявою орендаря, щодо продовження терміну дії, наданою відповідно до п. 5.20, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі. (п. 10.1. договору).

Зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформлюються додатковими угодами. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною (п. 10.3. договору).

Договір може бути розірваним на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у випадку невиконання сторонами своїх обов`язків та в інших випадках передбачених законодавством України (п. 10.4. договору).

Договір припиняє дію у разі невиконання орендарем взятого на себе зобов`язання щодо страхування орендованого майна протягом одного місяця з дати укладення договору та зобов`язання щодо отримання дозволу або декларації органами державного пожежного нагляду (п. 10.5. договору).

Чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря юридичної особи; у разі смерті орендаря (якщо орендарем є фізична особа); та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України (п. 10.9. договору).

Всі зміни та доповнення до цього договору вважаються дійсними лише в тому випадку, якщо вони здійсненні в письмовій формі та підписані обома сторонами (п. 10.10. договору).

У разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов`язаний негайно повернути балансоутримувачу майно у стані в якому воно було одержано, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження (п. 10.11. договору).

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 17.01.2019 № 39 Регіональне відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

Актом приймання-передачі від 16.02.2011 (а.с. 16) позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові вбудовані приміщення площею 70,51 кв.м., що знаходиться на балансі Українського науково-дослідного гідрометеорологічного інституту Укр НДГМІ та розміщене за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, с. Жовтневе, вул. Леніна, 2.

14.12.2014 сторони підписали додаткову угоду до договору (а.с. 17), в якій дійшли згоди доповнити п. 10.1. договору абзацом 2 та викласти його в наступній редакції: "Цей договір є пролонгованим з 16.01.2014 по 15.12.2016 включно". Абзац 2 п. 10.1. вважати абзацом 3 відповідно; п. 1.1. договору викласти в наступній редакції: п. 1.1. "... вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 19.12.2013 і становить за незалежною оцінкою 29 998,00 грн"; викласти п. 3.1. та п. 3.6. договору в наступній редакції: п. 3.1. "... базовий місяць розрахунку грудень 2013 року 376,85 грн без ПДВ. Орендна плата за наступний місяць оренди січень 2014 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за січень 2014 року."; п. 3.6. Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні: 70 % до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 263,80 грн; 30 % балансоутримувачу у розмірі 113,05 грн.

29.03.2017 сторони підписали додаткову угоду про внесення змін до договору оренди (а.с. 18), в якій вирішили п. 10.1. договору оренди доповнити наступним підпунктом: "10.1.3. Термін дії договору оренди продовжено по 15.05.2017 включно". В п. 2 додаткової угоди від 29.03.2017 сторони погодили, що враховуючи вимоги статті 11 та абзацу 2 пункту 1 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з яким вартість майна з урахуванням її індексації є істотною умовою договору оренди, орендар приймає на себе зобов`язання:

- після проведення Регіональним відділенням конкурсного відбору суб`єктів оціночної діяльності з метою визначення ринкової вартості об`єкта оренди, укласти тристоронній договір на проведення незалежної оцінки нерухомого майна для оренди з суб`єктом оціночної діяльності та орендодавцем, протягом 10 днів з моменту його надання орендодавцем (п. 2.1. додаткової угоди від 29.03.2017);

- після отримання позитивної рецензії на звіт з незалежної оцінки підписати додаткову угоду про внесення змін до Договору оренди з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 "Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу", зі змінами та доповненнями, в тому числі щодо зміни розміру орендної плати, протягом 10 днів з моменту його надання орендодавцем (п. 2.2. додаткової угоди від 29.03.2017);

- у разі збільшення розміру місячної орендної плати, протягом місяця з моменту рецензування звіту з незалежної оцінки об`єкта оренди сплатити до Державного бюджету України та балансоутримувачу різницю з орендної плати, здійснивши перерахунок за період з дати продовження договору оренди цією додатковою угодою. У випадку невиплати, різниця підлягає стягненню в примусовому порядку (п. 2.3. додаткової угоди від 29.03.2017).

Також в додатковій угоді від 29.03.2017 сторони дійшли згоди щодо визначення умов, зазначених у пунктах 2.1., 2.2., 2.3. цієї додаткової угоди, істотними умовами договору оренди (п. 3. додаткової угоди від 29.03.2017).

У разі невиконання орендарем своїх зобов`язань за цим договором про зміни орендодавець має право достроково припинити договір в односторонньому порядку (п. 4. додаткової угоди від 29.03.2017).

У разі недосягнення сторонами істотних умов по договору оренди, договір припиняється з дати закінчення основного договору 15.12.2016 і відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України, орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування державним майном до моменту його повернення (п. 4.1. додаткової угоди від 29.03.2017).

Додаткова угода набирає чинності з моменту 16.12.2016 (закінчення основного договору) і є невід`ємною частиною договору оренди (п. 5. додаткової угоди від 29.03.2017).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", керуючись ст. 777 Цивільного кодексу України та умовами додаткової угоди від 29.03.2017 до договору оренди від 16.02.2011 №12/02-43 52-ОД, у зв`язку з втратою чинності звіту з незалежної оцінки об`єкту оренди виконаного станом на 07.02.2017 та ненаданням додаткових угод на підпис для пролонгації договору оренди позивачем було прийнято наказ № 12/02-161-ПО від 22.08.2017 Про розірвання договору оренди з ПАТ Укртелеком (а.с. 22).

Так, відповідно до п. 1 наказу № 12/02-161-ПО від 22.08.2017 договір оренди нерухомого майна від 16.02.2011 № 12/02-4352-ОД вважати розірваним з 16.12.2016.

Відповідно до акту приймання-передачі з оренди індивідуально-визначеного (нерухомого) орендованого майна від 31.12.2018 (а.с. 23) предмет договору оренди: приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, с. Вакулове, вул. Леніна, 2, загальною площею 44,2 м. кв., що використовувалось для розміщення та експлуатації обладнання електрозв`язку, було повернуто балансоутримувачу.

У зв`язку з тим, що майно орендарем було повернуто несвоєчасно, керуючись ст. 785 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача неустойку за період з 16.12.2016 по 31.12.2018 в розмірі 37 414,24 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди після закінчення строку дії договору.

Водночас, розглядаючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку до заявлених у цьому спорі вимог позивача про стягнення з відповідача означеної неустойки не підлягають застосування норми про спеціальну позовну давність, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За своєю юридичною природою договір оренди нерухомого майна від 16.02.2011 № 12/02-4352-ОД є договором найму (оренди).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. ч. 1, 2, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України).

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище, 29.03.2017 сторони підписали додаткову угоду про внесення змін до договору оренди, в якій вирішили п. 10.1. договору оренди доповнити наступним підпунктом: "10.1.3. Термін дії договору оренди продовжено по 15.05.2017 включно". В п. 2 додаткової угоди від 29.03.2017 сторони погодили, що враховуючи вимоги статті 11 та абзацу 2 пункту 1 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з яким вартість майна з урахуванням її індексації є істотною умовою договору оренди, орендар приймає на себе зобов`язання:

- після проведення Регіональним відділенням конкурсного відбору суб`єктів оціночної діяльності з метою визначення ринкової вартості об`єкта оренди, укласти тристоронній договір на проведення незалежної оцінки нерухомого майна для оренди з суб`єктом оціночної діяльності та орендодавцем, протягом 10 днів з моменту його надання орендодавцем (п. 2.1. додаткової угоди від 29.03.2017);

- після отримання позитивної рецензії на звіт з незалежної оцінки підписати додаткову угоду про внесення змін до Договору оренди з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 "Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу", зі змінами та доповненнями, в тому числі щодо зміни розміру орендної плати, протягом 10 днів з моменту його надання орендодавцем (п. 2.2. додаткової угоди від 29.03.2017);

- у разі збільшення розміру місячної орендної плати, протягом місяця з моменту рецензування звіту з незалежної оцінки об`єкта оренди сплатити до Державного бюджету України та балансоутримувачу різницю з орендної плати, здійснивши перерахунок за період з дати продовження договору оренди цією додатковою угодою. У випадку невиплати, різниця підлягає стягненню в примусовому порядку (п. 2.3. додаткової угоди від 29.03.2017).

Також в додатковій угоді від 29.03.2017 сторони дійшли згоди щодо визначення умов, зазначених у пунктах 2.1., 2.2., 2.3. цієї додаткової угоди, істотними умовами договору оренди (п. 3. додаткової угоди від 29.03.2017).

У разі невиконання орендарем своїх зобов`язань за цим договором про зміни орендодавець має право достроково припинити договір в односторонньому порядку (п. 4. додаткової угоди від 29.03.2017).

У разі недосягнення сторонами істотних умов по договору оренди, договір припиняється з дати закінчення основного договору 15.12.2016 і відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України, орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування державним майном до моменту його повернення (п. 4.1. додаткової угоди від 29.03.2017).

Додаткова угода набирає чинності з моменту 16.12.2016 (закінчення основного договору) і є невід`ємною частиною договору оренди (п. 5. додаткової угоди від 29.03.2017).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", керуючись ст. 777 Цивільного кодексу України та умовами додаткової угоди від 29.03.2017 до договору оренди від 16.02.2011 №12/02-43 52-ОД, у зв`язку з втратою чинності звіту з незалежної оцінки об`єкту оренди виконаного станом на 07.02.2017 та ненаданням додаткових угод на підпис для пролонгації договору оренди позивачем було прийнято наказ № 12/02-161-ПО від 22.08.2017 Про розірвання договору оренди з ПАТ Укртелеком (а.с. 22).

Так, відповідно до п. 1 наказу № 12/02-161-ПО від 22.08.2017, договір оренди нерухомого майна від 16.02.2011 № 12/02-4352-ОД, вважати розірваним з 16.12.2016.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідач повернув орендоване майно балансоутримувачу 31.12.2018 за актом приймання-передачі.

Частиною 1 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

За змістом наведених норм, договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Отже, користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов неправомірне користування майном, у зв`язку з чим орендна плата за користування майном за умовами договору, що припинився, не нараховується.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України).

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що суду першої інстанції, для з`ясування питання чи досягли сторони згоди щодо істотних умов договору та чи є підстави для розірвання договору, необхідно було дослідити обставини виконання позивачем його обов`язків, визначених п. 2 додаткової угоди від 29.03.2017р.

Так, з аналізу положень додаткової угоди від 29.03.2017р. вбачається, що сторони досягли згоди продовжити строк дії договору оренди до 15.05.2017р. включно. Водночас цією додатковою угодою сторони визначили, що у випадку недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору цей договір припиняється з дати закінчення основного договору 15.12.2016.

Враховуючи те, що сторонами до матеріалів справи не надано будь-якого підтвердження досягнення сторонами істотних умов по договору оренди після укладення ними додаткової угоди від 29.03.2017р., судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо припинення договору оренди саме з 15.12.2016 р.

Водночас, враховуючи умови п. 4.1. додаткової угоди від 29.03.2017, судова колегія звертає увагу, що відповідач, підписуючи цю додаткову угоду, погодився не тільки з тим, що за умови недосягнення сторонами істотних умов договір оренди буде вважатися припиненим саме від дати 15.12.2016р., а і з тим, що в цьому випадку до нього буде застосовано майнову відповідальність, передбачену ст. 785 Цивільного кодексу України, у вигляді неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування державним майном до моменту його повернення.

До того ж, судова колегія зауважує, що підписуючи додаткову угоду від 29.03.2017 до договору оренди, відповідач був обізнаний про те, що термін дії договору оренди продовжено до 15.05.2017, але у випадку недосягнення сторонами істотних умов по договору оренди договір припиняється з 15.12.2016р. Отже, доводи апелянта про те, що ним не було отримано Наказу Фонду держмайна від 22.08.2017р., який був прийнятий вже після припинення договору оренди, чи інших повідомлень про розірвання договору оренди, судова колегія відхиляє як необґрунтовані, оскільки відповідач був обізнаний про термін припинення договору оренди з умов цього договору та додаткової угоди від 29.03.2017.

За таких обставин, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди після закінчення строку дії договору.

Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Щодо правової природи неустойки за невиконання (несвоєчасне виконання) наймачем обов`язку щодо поверненні речі з найму (оренди) у разі припинення договору найму (оренди) суд зазначає, що положеннями статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 Цивільного кодексу України).

Неустойка згідно із ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Відтак, зазначена санкція (неустойка), як така, що визначена спеціальною нормою права має певні особливості у застосуванні в порівнянні з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями ст. 230 Господарського кодексу України та ст. 549 Цивільного кодексу України.

Тобто застосування ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, як особливої міри відповідальності, що визначена законодавцем за правовою природою як неустойка має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності (оскільки частиною другою передбачено право сторони стягнути таку неустойку за весь час неправомірного користування майном після припинення дії договору), а зокрема, щодо незастосування до неї положень ст. 232 Господарського кодексу України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки інше передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, оскільки, на відміну від приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Таким чином, у даному випадку до заявлених у цьому спорі вимог позивача про стягнення з відповідача означеної неустойки не підлягають застосування норми про спеціальну позовну давність, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

За визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статей 257, 261 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19, щодо застосування ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, а саме: "Частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України є особливим заходом цивільної відповідальності (неустойкою), яка визначається в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення її наймодавцю у разі припинення договору найму та має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки дія такої санкції поширюється на весь час неправомірного користування майном, а також щодо незастосування до неї положень статті 232 Господарського кодексу України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено інше (дію санкції на весь період неправомірного користування майном)".

Таким чином до неустойки, обумовленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, застосовується загальна, визначена ст. 257 Цивільного кодексу України, а не спеціальна позовна давність (ст. 258 цього Кодексу).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 1, 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

В оскаржуваному рішенні місцевим господарським судом враховано, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 (набрав чинності 02.04.2020) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236, від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 № 405, від 23.02.2022 № 229, № 630 від 27.05.2022 був неодноразово продовжений.

Так, Кабінет Міністрів України постановою від 19.08.2022 № 928 вніс зміни, зокрема, до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 31.12.2022. В подальшому дію карантину продовжено до 30.04.2023.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки за січень-лютий 2017 року на суму 2 059,86 грн.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає частковому задоволенню, стягненню підлягає неустойка у розмірі подвійної орендної плати за період з березня 2017 року по грудень 2018 року у сумі 35 354,38 грн. При цьому у задоволенні вимог про стягнення неустойки за січень-лютий 2017 року на суму 2 059,86 грн, у зв`язку з пропуском строку позовної давності має бути відмовлено.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуваним рішенням з АТ "Укртелеком" фактично стягнуто орендну плату за один і той же період у потрійному розмірі оскільки останнім було сплачено орендну плату за цей же період, судова колегія зазначає, що судом першої інстанції з цього питання в оскаржуваному рішенні надано обґрунтовану відповідь.

Так, судом зазначено, що оскільки договір оренди нерухомого майна від 16.02.2011 № 12/02-4352-ОД є розірваним з 16.12.2016, то з цієї дати у відповідача були відсутні правові підстави сплачувати орендну плату за договором, а у позивача правові підстави (діючий договір) для її отримання. Таким чином, відповідач не позбавлений права стягнути з позивача сплачені у спірний період кошти в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно набуті.

Судова колегія зауважує, що за таких обставин у суду відсутні правові підстави для зменшення суми заявленої до стягнення неустойки, а отже висновки суду першої інстанції з цього питання є такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Також відхиляє судова колегія і доводи апелянта про неправомірне нарахування неустойки за користування орендованим майном після спливу строку оренди в обсязі 100 % без розподілу між державним бюджетом (70 %) та балансоутримувачем (30 %), оскільки зі змісту ч. 2. ст. 785 Цивільного кодексу України вбачається, що нарахування неустойки відноситься виключно до компетенції наймодавця (орендодавця) та не розповсюджуються на балансоутримувача. Зазначеною нормою передбачено нарахування неустойки у подвійному розмірі від орендної плати та не передбачається можливість її поділу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що позивачем правомірно нараховано неустойку на 100 % орендної плати, яка в подальшому підлягає стягненню до Державного бюджету за неправомірне використання державного майна без договору оренди.

З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023р. у даній справі відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн слід покласти на останнього.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023р. у справі № 904/354/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2023 р. у справі № 904/354/23 залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства "Укртелеком".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль