УХВАЛА

17 жовтня 2023 року

м. Київ

cправа № 903/155/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючий), Бенедисюка І. М., Колос І. Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливно процесинговий центр» (далі - ТОВ «Паливно процесинговий центр», скаржник)

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2023

у справі №903/155/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливно процесинговий центр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливно-торгова фірма «Укр-Петроль»

про стягнення 154 395, 17 грн збитків, пені, інфляційних втрат та річних,

ВСТАНОВИВ:

На електронну адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 04.10.2023 надійшла за підписом директора ТОВ «Паливно процесинговий центр» - Цибульського Миколи Володимировича (кваліфікований електронний підпис перевірено, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису створеним 04.10.2023) касаційна скарга, в якій скаржник просить, зокрема, скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2023, а рішення Господарського суду Волинської області від 25.05.2023 у справі №903/155/23 залишити без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №903/155/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючий, Бенедисюка І. М., Колос І. Б.

Ураховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 13.09.2023 у справі №204/2321/22 щодо можливості звернення особою до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, Суд виходить з того, що касаційна скарга подана на електронну адресу Суду суб`єктом господарювання, який не належить до державного та комунального сектору економіки, підписана директором, а не адвокатом, а тому відсутні підстави для її повернення/ залишення її без руху з цих підстав .

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ТОВ «Паливно процесинговий центр» у контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень ТОВ «Паливно процесинговий центр» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливно-торгова фірма «Укр-Петроль» про стягнення 154 395, 17 грн, з них 92 257, 14 грн збитків, 2 790, 00 грн 3% річних, 37 105, 06 грн пені, 22 242, 97 грн інфляційних втрат через порушення відповідачем обов`язку згідно з договором (пункт 3.7 договору) №5/100820 від 10.08.2020 щодо складення та реєстрації податкових накладних на суму 553 542, 84 грн, з них №1371 від 31.03.2021 на загальну суму 474 379, 33 грн, в т.ч. ПДВ 79 053, 22 грн та №2168 від 30.04.2021 на загальну суму 79 163, 51 грн, в т.ч. ПДВ 13 193, 92 грн, чим завдано позивачу збитків в сумі 92 257, 14 грн, а через невиконання вимог претензії від 19.01.2022 на суму 92 257, 14 грн, починаючи з 20.01.2022 нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 23.05.2023 позов задоволено частково. Закрито провадження у справі за позовом ТОВ «Паливно процесинговий центр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Петроль» про стягнення 37 105, 06 грн пені. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Петроль» на користь ТОВ «Паливно процесинговий центр» 92 257, 14 грн збитків, а також 1 603, 79 грн витрат по сплаті судового збору. В позові про стягнення 25 032, 97 грн, з них 2 790, 00 грн 3 % річних, 22 242, 97 грн інфляційних втрат відмолено.

Касаційний господарський суд враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 684 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №903/155/23 є стягнення 154 395, 17 грн, з них 92 257, 14 грн збитків, 2 790, 00 грн 3% річних, 37 105, 06 грн пені, 22 242, 97 грн інфляційних втрат, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2 481, 00 = 248 100, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не наводить, не вказує і не обґрунтовує виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи, зокрема відсутні посилання на підпункти «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. Доводів щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами попередніх інстанцій скаржником не наведено.

Законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

ТОВ «Паливно процесинговий центр» у поданій касаційній скарзі вважає, прийняту оскаржувану постанову передчасною, яка порушує завдання та основні засади цивільного судочинства, тобто норм процесуального права.

Водночас у поданій касаційній скарзі скаржник не зазначив жодних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Зі змісту судового рішення вбачається, що: бездіяльність відповідача щодо виконання визначеного законом (договором) обов`язку зареєструвати податкові накладні становить прямий причинно-наслідковий зв`язок із неможливістю включення позивачем суми ПДВ у розмірі 92 257, 14 грн до податкового кредиту та зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками останнього. Враховуючи наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, суд першої інстанції задовольнив позов в частині стягнення основної суми збитків. Відмовляючи в частині стягнення інфляційних втрат та річних, місцевий суд зазначив, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, а відтак на шкоду не повинні нараховуватись інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних, що теж є відповідальністю, що носить компенсаційний характер. Провадження у справі в частині стягнення пені було закрито на підставі поданої позивачем заяви від 23.05.2023 про відмову від частини позовних вимог.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 рішення Господарського суду Волинської області від 23.05.2023 у справі №903/155/23 в частині стягнення збитків в розмірі 92 257, 14 грн скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ТОВ «Паливно процесинговий центр» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Петроль» 4 026, 00 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції встановивши, що на дату звернення позивача до суду, а саме 08.02.2023 року строк 1095 днів для включення до податкового кредиту суми ПДВ на отриманий товар ще не пройшов - доводи позивача про втрату ним права на податковий кредит є передчасними. В матеріалах справи відсутні докази, а позивачем не доведено заподіяння прямої шкоди у вигляді збитків на момент винесення рішення судом першої інстанції, а тому апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду, про наявність всіх елементів господарського правопорушення, адже відсутній один з обов`язкових елементів, а відтак стягнути з відповідача 92 257,14 грн збитків за невчасну реєстрацію податкової накладної є на даний момент неможливим. Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки предметові спору в адміністративній справі №140/4651/23 за позовом ТзОВ «Паливно-торгова фірма «Укр-Петроль» до Головного управління ДПС у Волинській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити дії.

Суд вважає за необхідне зазначити, що використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони не містять жодних доказів якісного та кількісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваного судового рішення у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд за таких міркувань доходить висновку, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливно процесинговий центр» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 у справі №903/155/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливно процесинговий центр» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 у справі №903/155/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос