ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/731/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Таран С.В., Поліщук Л.В.,

секретар судового засідання: Іскендерова К.О.,

за участю представників учасників справи:

від прокуратури Коломійчук І.О.,

від Одеської міської ради Танасійчук Г.М.,

від ТОВ «Компанія Квантум» - Розенбойм Ю.О.,

від ТОВ «Єгаз-Рітейл» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Квантум»

на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2021, ухвалене суддею Петровим В.С., м. Одеса, повний текст складено 30.07.2021,

у справі № 916/731/21

за позовом Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Квантум»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Єгаз-Рітейл»

про припинення права власності та витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Перший заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Квантум» (далі ТОВ «Компанія Квантум») про: припинення права власності ТОВ «Компанія Квантум» на земельну ділянку площею 0,1520 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 53 (далі земельна ділянка), шляхом скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер 101); витребування у ТОВ «Компанія Квантум» на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради цієї земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради є законним власником земельної ділянки і вона не приймала жодних рішень про її передачу у власність інших осіб, зокрема, ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), яка в подальшому на підставі акту приймання-передачі від 11.09.2020 № 1 передала її до статутного капіталу ТОВ «Компанія Квантум», за яким 15.09.2020 зареєстровано право власності та припинено право комунальної власності на спірну земельну ділянку. Отже всупереч вимог законодавства державними реєстраторами прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на належну територіальній громаді земельну ділянку на підставі угод, укладених між сторонами, які не були власниками цієї земельної ділянки, при наявній реєстрації права власності на цю земельну ділянку за територіальною громадою міста Одеси.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор зазначив, що Одеська міська рада, будучі обізнаною про виявлені правопорушення та маючи відповідні повноваження, всупереч інтересам територіальної громади не зверталась за їх захистом до суду.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, зокрема, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Також відповідач просив застосувати до позовних вимог наслідки спливу строків позовної давності, зазначивши, що позовна давність щодо вимоги про витребування спірної земельної ділянки сплинула 22.06.2018, тобто через три роки після дату набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі № 1512/10136/2012. У іншому випадку, якщо пов`язувати перебіг позовної давності з датою державної реєстрації права власності на об`єкт, то і в цьому випадку позовна давність сплинула 15.11.2020.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 у справі №916/731/21 (суддя Петров В.С.) позов задоволено частково: скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за реєстраційним номером 101 щодо права власності ТОВ «Компанія Квантум» на спірну земельну ділянку та витребувано її у ТОВ «Компанія Квантум» на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Водночас, як зазначив суд, такого способу захисту порушеного права, як припинення права власності на об`єкт нерухомого майна чинне законодавство не передбачає, у зв`язку з чим дійшов висновку, що саме скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо права власності відповідача на спірну земельну ділянку є належним та ефективним способом захисту порушених прав Одеської міської ради, як власника спірної земельної ділянки. Оскільки судом встановлено, що державна реєстрація права власності відповідача на спірну земельну ділянку підлягає скасуванню, а належних правових підстав для набуття відповідачем права власності на неї судом не встановлено, тому вимога про витребування у відповідача спірної земельної ділянки на користь дійсного власника - територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, також підлягає задоволенню.

Розглядаючи заяву про застосування позовної давності, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що починаючи з 23.12.2003 (дати укладання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки), права власника - Одеської міської ради були порушені вперше, оскільки така земельна ділянка вибула з його володіння всупереч чинному законодавству поза його волею, при цьому саме з дати набрання судовим рішення від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012 законної сили - 22.06.2015 права позивача були відновлені, оскільки за рішенням суду спірна земельна ділянка була витребувана на користь Одеської міської ради. Однак, після здійснення 15.11.2017 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради реєстрації права власності на земельну ділянку, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012, державним реєстратором при прийнятті 01.03.2019 рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку вдруге були порушені права позивача як її законного власника. Відтак, з огляду на те, що право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_1 01.03.2019 (а в подальшому 15.09.2020 і відповідачем), відповідно трирічний строк позовної давності за вимогами прокурора розпочався після вказаного моменту вибуття земельної ділянки з комунальної власності Одеської міської ради, а не раніше у 2015 році, а тому позовну давність прокурором не пропущено.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Компанія Квантум» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги зазначено наступне.

- Як прокуратурі, так і Одеській міській раді ще під час розгляду справи № 1512/10136/2012 було достеменно відомо про наявність іпотечних договорів, предметом яких виступала спірна земельна ділянка.

- Питання припинення або визнання недійсними іпотечних договорів жодним чином не вирішувалось, презумпція їх правомірності не спростована, відповідно, всі права та обов`язки за договорами мали виконуватись належним чином.

- Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як скасування права власності на нерухоме майно (витребування майна).

- ОСОБА_1 набула правових підстав для здійснення за собою реєстрації права власності на спірну земельну ділянку ще до такої реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради.

- ТОВ «Компанія Квантум» набуло права власності на цей об`єкт абсолютно законно.

- Судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою і той факт, що Одеська міська рада не вчиняла будь-яких дій та заходів, спрямованих на фактичне повернення спірної земельної ділянки у володіння.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 (головуючий суддя Разюк Г.П,, судді Головей В.М., Колоколов С.І.) апеляційну скаргу ТОВ «Компанія Квантум» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 у справі №916/731/21 - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.05.2022 у справі № 916/731/21 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, не застосовували приписи статті 1 Першого протоколу до Конвенції і відповідну практику ЄСПЛ та не навели жодних мотивів для висновку про відсутність порушення справедливого балансу інтересів позивача та відповідача. Крім того, судам було відомо про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Єгаз-Рітейл» (далі ТОВ «Єгаз-Рітейл») з 19.09.2017 є орендарем спірної земельної ділянки, однак вказані обставини не були досліджені та вказану особу не було залучено до розгляду справи. Також під час розгляду справи не наведено мотивів щодо прийняття або відхилення доводів відповідача про те, що Київський районний суд м. Одеси у рішенні від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012 та Одеський окружний адміністративний суд у постанові від 11.11.2011 у справі № 3562/08/1570 дійшли абсолютно різних висновків при вирішенні питання стосовно розмежування земель міст Одеси та Овідіопольського району Одеської області.

В процесі нового апеляційного розгляду справи ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ТОВ «Єгаз-Рітейл».

За результатом нового апеляційного розгляду справи, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 (головуючий суддя Принцевська Н.М., судді: Діброва Г.І., Ярош А.І.) апеляційну скаргу ТОВ «Компанія Квантум» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 у справі № 916/731/21 - без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

- Оскаржуване рішення місцевого господарського суду не може вплинути на будь-які права та обов`язки ТОВ «Єгаз-Рітейл» щодо користування спірною земельною ділянкою і суд першої інстанції не приймав рішення про права, інтереси та обов`язки останнього, а відтак відсутні підстави для скасування вказаного судового рішення з підстав незалучення ТОВ «Єгаз-Рітейл» в якості третьої особи.

- При вирішенні справи №1512/10136/2012 Київським районним судом м. Одеси було встановлено факт належності спірної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади міста Одеси. Вказане судове рішення набрало законної сили 22.06.2015, а відтак в силу ст. 75 ГПК України встановлені у ньому факти щодо належності спірної земельної ділянки є преюдиційними. Натомість, у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 по справі № 3562/08/1570 розглядалося питання щодо законності розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: вул. Зої Космодем`янської, 1, що належала на праві постійного користування дитячому санаторію «Люстдорф». У вказаній постанові Окружний адміністративний суд встановив, що означена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів) та до сьогоднішнього часу не увійшла і не передана у встановленому законом порядку до меж м. Одеси. Відтак, жодних висновків стосовно земельної ділянки, яка є предметом розгляду даної справи, адміністративним судом зроблено не було. При цьому ТОВ «Компанія Квантум» під час розгляду справи судом першої інстанції не оспорювало приналежність спірної земельної ділянки до адмінстративних меж міста Одеси, а згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :32:008:0009 за адресою вул. Академіка Вільямса, 53 у місті Одеса.

- Повернення територіальної громади земельної ділянки, незаконно відчуженої відповідачу фізичною особою, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів громади. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель комунальної власності, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності Одеської міської ради становить пропорційне втручання у право власності ТОВ «Компанія Квантум» з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання. При цьому, ТОВ «Компанія Квантум» стала власником спірної земельної ділянки за безоплатним правочином, оскільки спірна земельна ділянка була внесена ОСОБА_1 до статутного капіталу відповідача за актом приймання-передачі, а відтак на останнього не покладається надмірний тягар.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2023 у справі № 916/731/21 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суд касаційної інстанції зазначив, що під час апеляційного перегляду справи, судове рішення постановлене за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача (відповідача), що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, а тому не може вважатися таким, що відповідає нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України. Також суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що відповідач став власником спірної земельної ділянки за безоплатним правочином і на останнього не покладається надмірний тягар.

24.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/731/21.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.07.2022 для розгляду справи сформовано судову колегію у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Таран С.В., Поліщук Л.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 справу № 916/731/21 за апеляційною скаргою ТОВ «Компанія Квантум» на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 прийнято до свого провадження вищевизначеним складом колегії суддів, вирішено розглянути справу поза межами строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України, у розумний строк, призначено її до розгляду на 13.10.2023 о 13:00 год. Одночасно учасникам справи запропоновано у строк до 15.08.2023 надати письмові пояснення по суті спору, а також щодо доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2023 у справі № 916/731/21.

14.08.2023 від прокурора надійшли письмові пояснення, в яких зазначено наступне.

На час укладення договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки (23.10.2015) та реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 (01.03.2019) законним власником цієї земельної ділянки була територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. Станом на дату реєстрації за ОСОБА_1 права власності остання мала знати і знала про існування зареєстрованого права власності Одеської міської ради на цю земельну ділянку.

В подальшому, як засновник ТОВ «Компанія Квантум», ОСОБА_1 на підставі Акту приймання-передачі від 11.09.2020 № 1 передала спірну земельну ділянку у власність ТОВ «Компанія Квантум» в якості майнового внеску до статутного капіталу. Прокурор зауважив, що оскільки ОСОБА_1 знала, що спірна земельна ділянка не була вільною від незареєстрованих прав інших осіб, а також те, що вона була засновником ТОВ «Компанія Квантум», добросовісність останнього набувача права власності на земельну ділянку ставить під обґрунтований сумнів.

Також прокурор зазначив, що у даному випадку відсутні підстави вважати, що учасником ТОВ «Компанія Квантум» ОСОБА_1 вчинено оплатний правочин з самим товариством, оскільки частка вказаного учасника утворилась не в результаті її придбання, а шляхом внеску у негрошовій формі до статутного капіталу та його наступного перерозподілу за рішенням загальних зборів учасників товариства.

17.08.2023 від Одеської міської ради також надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, зокрема, про відсутність суперечливої поведінки по відношенню як до ТОВ «Компанія Квантум», так і до інших осіб щодо спірної земельної ділянки. Незаконне вибуття з власності територіальної громади м. Одеси земельної ділянки, позбавляє законного власника вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нею.

Крім того, 10.10.2023 від ТОВ «Компанія Квантум» також надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, зокрема, про те, що набуття ним права власності на земельну ділянку відбулось саме оплатно, а також про те, що Товариство, набуваючи право власності на земельну ділянку, діяло із належною обачністю, покладаючись на дані Державного реєстру, і фактичні обставини справи свідчать про те, що витребування земельної ділянки у Товариства порушить справедливий баланс та є неправомірним.

В судове засідання 10.10.2023 з`явився прокурор, представники Одеської міської ради та ТОВ «Компанія Квантум».

Представник ТОВ «Єгаз-Рітейл» в судове засідання 10.10.2023 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах цієї справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.177 т.7), про причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів, керуючись ч. 12 ст. 270 ГПК України, дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

В судовому засідання 10.10.2023 колегія суддів, розглянувши письмові пояснення ТОВ «Компанія Квантум» від 10.10.2023, дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Статтею 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вже зазначалось, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 учасникам справи запропоновано у строк до 15.08.2023 надати письмові пояснення по суті спору, а також щодо доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2023 у справі № 916/731/21.

ТОВ «Компанія Квантум» отримало вищевказану ухвалу суду 31.07.2023, про що свідчить наявне в матеріалах цієї справи повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.176 т.7).

Водночас, вказані письмові пояснення були подані відповідачем лише 10.10.2023, тобто з пропуском строку, встановленого ухвалою суду.

В судовому засіданні 10.10.2023 представник відповідача, обґрунтовуючи поважність причин неможливості подати суду вказані письмові пояснення у строк, встановлений в ухвалі, зазначив, зокрема, що не отримував її.

Водночас, як вже зазначалось, в матеріалах міститься повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.176 т.7), яке підтверджує, що ТОВ «Компанія Квантум» отримало вищевказану ухвалу суду 31.07.2023.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів зауважує, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що несвоєчасне подання відповідачем письмових пояснень залежало виключно від суб`єктивної поведінки самого відповідача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії, а причини пропуску такого строку, наведені представником відповідача в судовому засіданні 10.10.2023, не являються поважними, у зв`язку з чим, колегія суддів залишила надані відповідачем письмові пояснення без розгляду, про що постановлено відповідну протокольну ухвалу.

В судовому засіданні 10.10.2023 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Прокурор та представник позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, рішення місцевого господарського суду - без змін.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень ст. 53 ГПК України та ст.. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі № 925/383/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічні висновки викладено у пунктах 38-40, 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор зазначив, що Одеська міська рада, будучі власником спірної земельної ділянки, обізнаною про виявлені правопорушення, маючи відповідні повноваження, всупереч інтересам територіальної громади не зверталась за їх захистом до суду.

В матеріалах цієї справи міститься лист Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 від 03.02.2021, адресований Директору юридичного департаменту Одеської міської ради, в якому він повідомив про виявлені правопорушення та просив терміново надати відповідь, чи вживались Одеською міською радою заходи для захисту інтересів територіальної громади.

У відповідь на вказаний лист, Директор юридичного департаменту Одеської міської ради повідомив листом від 23.02.2021 № 25-пр/вих повідомив, що Одеська міська рада не зверталась до суду з позовом до ТОВ «Компанія Квантум» щодо скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

В подальшому, прокурор в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направив Одеській міській раді відповідне повідомлення та звернувся до Господарського суду Одеської області з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави в особі Одеської міської ради і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.

Щодо суті спору.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012, яке набрало законної сили 22.06.2015, задоволено позов прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та: визнано недійсним розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області № 904 від 16.12.2003 «Про включення земельної ділянки, якою користується ВАТ «БМУ-18», до переліку земель несільськогосподарського призначення, що підлягають продажу в 2003 - 2004 роках»; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1520 га по вул. Академіка Вільямса, 53 у м. Одесі, укладений 23.12.2003 між Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області та ВАТ «БМУ-18» та посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Курчан Н.Ф., реєстровий № 6924; визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯЖ №474111 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1520 га, розташовану на вул. Академіка Вільямса, 53 у м. Одесі, кадастровий номер :32:008:0009, виданий на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зареєстрований 04.11.2008 в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», за №10; скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,1520 га, розташовану на АДРЕСА_1 , в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10 від 04.11.2008; витребувано земельну ділянку площею 0,1520 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 1 863 307,20 грн з незаконного володіння ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь Одеської міської ради.

Судом у вищевказаній справі встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника Одеської міської ради поза його волею, всупереч чинному законодавству, право власності на земельну ділянку відповідачі набули без правової підстави, а вказана земельна ділянка підлягає вилученню з їх власності та повернута у власність територіальної громади, у власності якої вона перебувала.

На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Рубан М.О. прийнято рішення (індексний номер: 28883610 від 23.03.2016) про скасування права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на земельну ділянку.

15.11.2017 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради зареєстровано право власності на цю земельну ділянку.

Підставою виникнення права власності вказано рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі №1512/10136/2012.

Поряд з цим, судом встановлено, що 23.10.2015 між ТОВ «Стандарт Фінанс Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12.06.2007, пунктом 1.3 якого визначено, що предметом іпотеки за договором іпотеки, право вимоги за яким відступається за цим договором є: земельна ділянка, площею 0,1520 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний договір про відступлення права вимоги від 23.10.2015 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1879.

В подальшому, 30.09.2016 громадянами ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було подано приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Янковській О.С. заяву, в якій висловлено прохання передати гр. ОСОБА_8 , гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_6 , гр. ОСОБА_7 , гр. ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень наступного змісту: « 12.06.2007 між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/2145/85/76425, відповідно до умов якого ОСОБА_2 повинна сплатити кредит в розмірі 49735,00 дол. США зі строком повернення до 12.06.2027 зі сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 14,1% річних. Якщо в строк, визначений у даній вимозі, заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами не буде погашена у повному обсязі, ОСОБА_1 ініціюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки за договорами іпотеки, а саме на земельну ділянку площею 0,1520 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :32:008:0009 шляхом продажу третім особам або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку»».

01.03.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. прийнято рішення (індексний номер: 28883610 від 01.03.2019) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1520 га, кадастровий номер :32:008:0009, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В якості підстав для внесення запису вказано: договір про внесення змін та доповнень, серія та номер 1248, виданий 12.10.2010, видавник: ЛН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; повідомлення про вручення, серія та номер: 282, видавник: Укрпошта; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 1879, виданий 23.10.2015, видавник: ПН КМНО Немм О.В.; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер: 1117, виданий 30.09.2016, видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір (дублікат від 18.11.2016 №1198, ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.), серія та номер 1322, виданий 15.06.2007, видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; відомості з ДЗК, серія та номер: 8309509, виданий 26.02.2019, видавник: Державний земельний кадастр; Закон України «Про іпотеку» (ст.ст. 23, 37), серія та номер: 898-ІV, виданий 05.06.2003., видавник: Верховна Рада України; повідомлення про вручення, серія та номер: 980, видавник: Укрпошта; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер 1116, виданий 30.09.2016, видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір, серія та номер: 1316, виданий 15.06.2007, видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; повідомлення про вручення, серія та номер: 815, видавник: Укрпошта; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер: 1115, виданий 30.09.2016, видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір, серія та номер: 1317, виданий 15.06.2007 р., видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; повідомлення про вручення, серія та номер 708, видавник: Укрпошта; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер: 1113, виданий 30.09.2010 р., видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір, серія та номер: 1318, виданий 15.06.2007 р., видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; повідомлення про вручення, серія та номер: 312, видавник: Укрпошта; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер: 1114, виданий 30.09.2016, видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір, серія та номер: 1319, виданий 15.06.2007, видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; повідомлення про вручення, серія та номер: 258, видавник: Укрпошта; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер: 1111, виданий 30.09.2016, видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір, серія та номер: 1320, виданий 15.06.2007, видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.; повідомлення про вручення, серія та номер: 266, видавник: Укрпошта; заява (вимога про усунення порушень), серія та номер: 1112, виданий 30.09.2016, видавник: ПН ОМНО Янковська О.С.; іпотечний договір, серія та номер: 1321, виданий 15.06.2007, видавник: ПН ОМНО Скопелідіс Т.Г.

На підставі вказаного рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. від 01.03.2019 (індексний номер рішення: 45768305) про проведення державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за Дерепою О.О., 01.03.2019 припинено право комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на земельну ділянку площею 0,1520 га, кадастровий номер :32:008:0009, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 53.

15.09.2020 державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. прийнято рішення (індексний номер: 5405019) про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Компанія Квантум».

Підставою для державної реєстрації зазначено акт приймання-передачі майна до статутного капіталу, серія та номер 1, виданий 11.09.2020, видавник: ТОВ «Компанія Квантум», Дерепа О.О.

Також в матеріалах справи міститься наданий відповідачем договір оренди №19 від 19.09.2017, укладений між ТОВ «Єгаз-Рітейл» та Дерепою О.О., за умовами якого остання передала в оренду ТОВ «Єгаз-Рітейл» площадку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 53. Строк оренди майна за вказаним договором визначено до 31.12.2019.

Предметом спору у даній справі є вимоги прокурора припинити право власності ТОВ «Компанія Квантум» на земельну ділянку шляхом скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та витребувати її у ТОВ «Компанія Квантум» на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Підставами позову зазначено, що всупереч вимог закону державними реєстраторами прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на приналежну територіальній громаді земельну ділянку на підставі угод, укладених між сторонами, які не були власниками цієї земельної ділянки, при наявній реєстрації права власності на цю земельну ділянку за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 у даній справі позов задоволено частково: скасовано державну реєстрацію права власності ТОВ «Компанія Квантум» на спірну земельну ділянку та витребувано її у ТОВ «Компанія Квантум» на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Водночас, зазначив, що саме скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо права власності відповідача на спірну земельну ділянку є належним та ефективним способом захисту порушених прав Одеської міської ради, як власника спірної земельної ділянки. Також суд зазначив, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом прокурором не пропущено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Частинами 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України)

Згідно з частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Положеннями ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки, з іншого - органу державної влади або місцевого самоврядування як власника землі у формі прийняття рішення про її передачу, а тому відсутність такої волі з боку хоча б однієї із сторін є порушенням чинного законодавства.

Частиною 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вказано, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Як вже зазначалось, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013, за результатом розгляду справи № 1512/10136/2012, встановлено факт належності спірної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади міста Одеси.

Судове рішення у вищевказаній справі набрало законної сили 22.06.2015.

Встановлені судовим рішенням у вищевказаній справі обставини відносно належності спірної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади міста Одеси відповідачем в межах цієї справи не спростовані належними та допустимими доказами, а тому вони (ці обставини) в силу ст. 75 ГПК України мають преюдиційне значення і не підлягають повторному доказуванню.

Матеріали справи не містять жодних доказів прийняття Одеською міською радою будь-яких рішень про передачу спірної земельної ділянки у власність інших осіб, зокрема, ОСОБА_1 , за якою 01.03.2019 державним реєстратором зареєстровано право власності на неї, та яка в подальшому на підставі акту приймання-передачі майна № 1 від 11.09.2020 (як вбачається із з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно) передала спірну земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ «Компанія Квантум», щодо якого державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Відповідно до п. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Положеннями ч. 4 ст. 15 Закону України «ро державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

При цьому особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі Порядок).

Згідно з п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Пунктами 1, 7, 8, 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 53 Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Таким чином, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не були власниками спірної земельної ділянки, відповідно, предмет договору іпотеки був відсутній.

Більш того, на час реєстрації права власності за ОСОБА_1 (01.03.2019), законним власником земельної ділянки була територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради. Відтак, після набрання чинності судовим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012, відповідно, припиняються зобов`язання щодо переданої спірної земельної ділянки в іпотеку вказаними вище особами.

За таких обставин, судом першої інстанції цілком обґрунтовано не прийняті до уваги посилання відповідача на правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку на підставі іпотечного договору.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що державним реєстратором Манютою С.В. у порушення вимог чинного законодавства, при наявній в Державному реєстрі прав щодо реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за Одеською міською радою, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 з використанням інформації з Державного реєстру іпотек.

Колегія суддів також зауважує, що ПАТ «Райффазен Банк Аваль» приймало участь у розгляді справи № 1512/10136/2012 та було обізнане про прийняття судом рішення від 28.03.2013, яким скасоване право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 та інших, а відтак знало про неможливість укладення будь-яких договорів щодо спірної земельної ділянки.

Щодо доводів скаржника стосовно різних висновків при вирішення питання розмежування земель міста Одеси та Овідіопольського району, викладених у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 по справі №1512/10136/2012 та постанові Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 по справі № 3562/08/1570, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

При вирішенні справи №1512/10136/2012 Київським районним судом м. Одеси було встановлено факт належності спірної земельної ділянки площею 0,1520 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста Одеси.

Натомість, у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 по справі № 3562/08/1570 розглядалося питання щодо законності розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: вул. Зої Космодем`янської, 1, що належала на праві постійного користування дитячому санаторію «Люстдорф».

У вказаній постанові Окружний адміністративний суд встановив, що означена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів) та до сьогоднішнього часу не увійшла і не передана у встановленому законом порядку до меж м. Одеси.

Відтак, жодних висновків стосовно земельної ділянки, розташованої за адресою м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 53, яка є предметом розгляду даної справи, адміністративним судом зроблено не було.

При цьому колегія суддів враховує, що ТОВ «Компанія Квантум» під час розгляду справи судом першої інстанції не оспорювало приналежність спірної земельної ділянки до адмінстративних меж міста Одеси, а згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно за ним було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :32:008:0009 за адресою вул. Академіка Вільямса, 53 у місті Одеса.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, судова колегія вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що всупереч вимог закону державними реєстраторами було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на приналежну територіальній громаді земельну ділянку на підставі угод, укладених між сторонами, які не були власниками цієї земельної ділянки, при наявній реєстрації права власності на цю земельну ділянку за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Щодо укладеного між ТОВ «Єгаз-Рітейл» та ОСОБА_1 договору оренди №19 від 19.09.2017, за умовами якого остання передала в оренду ТОВ «Єгаз-Рітейл» площадку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 53, колегія суддів зазначає наступне.

Строк оренди майна за вказаним договором визначено до 31.12.2019 і за умовами п. 10.5. договору останній може бути продовжено у разі підписання сторонами додаткової угоди за 10 календарних днів до закінчення терміну його дії.

На виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 24.05.2022 у цій справі, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 залучено ТОВ «Єгаз-Рітейл» до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Водночас, ТОВ «Єгаз-Рітейл» не скористалося своїм правом на участь в судових засіданнях у суді апеляційної інстанції та не надало будь-яких доказів, які б підтверджували дійсність та фактичність правовідносин за вищевказаним договором оренди як на час звернення прокурора з позовом, так і на час прийняття оскаржуваного рішення суду.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували продовження орендних відносин з оренди спірної земельної ділянки або укладення будь-яких інших договорів щодо користування земельною ділянкою.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може вплинути на будь-які права та обов`язки ТОВ «Єгаз-Рітейл» щодо користування спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції не приймав рішення про права, інтереси та обов`язки останнього, а відтак підстави для скасування судового рішення з підстав незалучення ТОВ «Єгаз-Рітейл» в якості третьої особи - відсутні.

Щодо вимоги прокурора витребувати у ТОВ «Компанія Квантум» спірну земельну ділянки на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, колегія суддів зазначає наступне.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто, заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі - не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо.

Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.

Власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. Останні не є підставами набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності. Такою підставою є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п. 94); постанова Верховного Суду України від 25.06.2014 у справі № 6-67цс14).

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У частинах 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та, зокрема, Перший протокол до неї.

За змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах зазначав, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб, в даному випадку територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення територіальній громаді земельної ділянки, незаконно відчуженої ТОВ «Компанія Квантум» фізичною особою, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів громади.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель комунальної власності, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави в особі Одеської міської ради, становить пропорційне втручання у право власності ТОВ «Компанія Квантум» з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

Щодо доводів скаржника про те, що він є добросовісним набувачем, а також про те, що він став власником спірної земельної ділянки саме за оплатним правочином, колегія суддів зазначає наступне.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Незаконним володільцем спірного майна може бути як добросовісний, так і недобросовісний набувач.

При цьому, добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку, а від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до ст. 388 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та зазначалось раніше, на час реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 (01.03.2019) законним власником цієї земельної ділянки була територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містився відповідний запис.

Підставою виникнення права власності було вказано «рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі №1512/10136/2012», яким, як вже зазначалось, встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Одеської міської ради поза її волею, всупереч чинному законодавству, право власності на земельну ділянку відповідачі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) набули без правової підстави, а вказана земельна ділянка підлягає вилученню з власності вказаних осіб та повернута у власність територіальної громади, у якої вона перебувала.

Тобто, станом на дату реєстрації за ОСОБА_1 права власності (01.03.2019), остання знала про існування зареєстрованого права власності Одеської міської ради на цю земельну ділянку, відповідно, про і рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі №1512/10136/2012.

Крім того, як вже зазначалось, наслідком реєстрації за ОСОБА_1 права власності стало припинення права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м. Одеси, тобто ОСОБА_1 достовірно знала, що спірна земельна ділянка не була вільною від незареєстрованих прав інших осіб.

В подальшому, ОСОБА_1 на підставі Акту приймання-передачі від 11.09.2020 № 1 передала спірну земельну ділянку у власність ТОВ «Компанія Квантум» в якості майнового внеску до статутного капіталу.

При цьому, учасниками справи визнається, що ОСОБА_1 , передавши спірну земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ «Компанія Квантум», одночасно увійшла до складу учасників цього товариства із часткою у розмірі 50% корпоративних прав.

Водночас, ОСОБА_1 , не будучи власником, не мала жодних правових підстав розпорядження спірним майном і протиправно внесла його до статутного капіталу другого набувача - ТОВ «Компанія Квантум».

Колегія суддів зазначає, що при придбанні майна, покупець має проявляти розумну обачливість і перевіряти історію походження майна, у тому числі процедуру його державної реєстрації під час переходу прав власності, що є стандартною діловою практикою.

Тобто ТОВ «Компанія Квантум» могло дізнатись про те, що спірне майно відчужується йому ОСОБА_1 , яка не має на це права, відповідно, і про можливі негативні наслідки та ризики у разі набуття права власності на нього.

Більш того, згідно з ст. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (в редакції, станом на момент передачі спірної земельної ділянки до статутного капіталу ТОВ «Компанія Квантум» на підставі Акту приймання-передачі від 11.09.2020 № 1, а також прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Компанія Квантум») органами товариства є, зокрема, загальні збори учасників.

Тобто, ОСОБА_1 , отримавши статус учасника ТОВ «Компанія Квантум», увійшла і до вищого органу управління цієї юридичної особи.

Оскільки вищому органу управління ТОВ «Компанія Квантум», через який товариство реалізує права і обов`язки, було відомо про незаконність володіння попереднім власником спірним майном, то ТОВ «Компанія Квантум» знало про набуття спірного майна від особи, яка не має права на його відчуження.

Твердження ТОВ «Компанія Квантум» (про те, що станом на момент державної реєстрації права власності на земель ну ділянку за товариством в 2020 році, право власності на земельну ділянку було зареєстровано за попереднім власником - ОСОБА_1 , та не було зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси, а тому, за доводами відповідача, він, набуваючи право власності в 2020 році, діяв з належною обачністю, покладаючись на дані Державного реєстру) колегія суддів вважає формальними та такими, що жодним чином не спростовують вищевикладених обставин та висновків суду.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «Компанія Квантум» не є добросовісним набувачем спірного майна.

Стосовно питання застосування позовної давності, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 23.12.2003 (дати укладання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки), права власника - Одеської міської ради були порушені вперше, оскільки така земельна ділянка вибула з його володіння всупереч чинному законодавству поза його волею, при цьому саме з дати набрання судовим рішення від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012 законної сили - 22.06.2015, права позивача були відновлені, оскільки за рішенням суду спірна земельна ділянка була витребувана на користь Одеської міської ради.

Однак, після здійснення 15.11.2017 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради реєстрації права власності на земельну ділянку, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 у справі № 1512/10136/2012, державним реєстратором при прийнятті 01.03.2019 рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку вдруге були порушені права позивача як її законного власника.

Відтак, з огляду на те, що право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_1 01.03.2019 (а в подальшому 15.09.2020 і відповідачем), відповідно трирічний строк позовної давності за вимогами прокурора розпочався після вказаного моменту вибуття земельної ділянки з комунальної власності Одеської міської ради, а тому позовну давність прокурором не пропущена.

Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 у справі № 916/731/21 та не можуть бути підставою для його скасування або зміни, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга ТОВ «Компанія Квантум» залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Квантум» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2021 у справі № 916/731/21 - без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.10.2023.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді С.В. Таран

Л.В. Поліщук