ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2023 р. Cправа № 902/848/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик", 04112, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, будинок 4Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 32736800

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз", 21012, Вінницька область, місто Вінниця, провулок Костя Широцького, будинок 24, ідентифікаційний код юридичної особи 03338649

про стягнення 379 005,77 гривень

за участю представників:

від позивача - адвокат Сидоров В.П., згідно довіреності

від відповідача - адвокат Кравчук О.В., згідно довіреності

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 22.06.2023 року надійшла позовна заява № б/н від 15.06.2023 (вх. № 847/23 від 22.06.2023) Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" про стягнення 379 005,77 гривень заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем укладеного між сторонами договору розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою суду від 27.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 902/848/23 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.08.2023 року о 12:00 год.

13.07.2023 до суду від представника відповідача надійшло клопотання № 210007.1-Ск-12951-0723 від 11.07.2023 (вх.№ 01-34/6491/23 від 13.11.2023) про продовження строку для подання відзиву.

Ухвалою від 14.07.2023 судом клопотання АТ "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" про продовження строку для подання відзиву на позов задоволено, продовжено відповідачу строк для подання відзиву.

17.07.2023 до суду від представника позивача надійшла заява № б/н від 17.07.2023 (вх. № 01-34/6623/23 від 17.07.2023) про долучення виписок про оплату до матеріалів справи.

25.07.2023 до суду від представника відповідача надійшло клопотання № 21001-Ск-13491-0723 від 25.07.2023 (вх.№ 01-34/6897/23 від 25.07.2023) про поновлення строку для подання відзиву.

25.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 21001-Ск-13480-0723 від 25.07.2023 (вх. № 01-34/6898/23 від 25.07.2023) у якому останній проти позову заперечує з підстав зазначених у ньому, у задоволенні позову просить відмовити.

У судовому засіданні 08.08.2023 року суд постановив ухвали про задоволення клопотання представників сторін щодо поновлення процесуальних строків, долучення відзиву, доказів до матеріалів справи та про оголошення перерви у підготовчому засіданні у справі № 902/848/23 до 24.08.2023 о 14:00 год., які занесено до протоколу судового засідання.

11.08.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив № б/н від 10.08.2023 (вх. № 01-34/7422/23 від 11.08.2023).

24.08.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання № 21007.1-Ск-15160-0823 від 24.08.2023 (вх. № 01-34/7845/23 від 24.08.2023) про зупинення провадження у справі № 902/848/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/13066/23.

24.08.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву № 21007.1-Ск-15170-0823 від 24.08.2023 (вх. № 01-34/7847/23 від 24.08.2023).

24.08.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання № 21007.1-Ск-15161-0823 від 24.08.2023 (вх. № 01-34/7848/23 від 24.08.2023) про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Представниками сторін у судовому засіданні подано клопотання про продовження строку підготовчого провадження.

У судовому засіданні 24.08.2023 року суд постановив ухвали про задоволення клопотання представників сторін про продовження строку підготовчого провадження, продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та про оголошення перерви у підготовчому засіданні у справі № 902/848/23 до 08.09.2023 о 12:00 год., які занесено до протоколу судового засідання.

07.09.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання № 21007.1-Ск-15774-0923 від 07.09.2023 (вх. № 01-34/8308/23 від 07.09.2023) про долучення доказів на підтвердження заявленого клопотання про зупинення провадження у справі.

07.09.2023 до суду від позивача надійшли заперечення № б/н від 07.09.2023 (вх. № 01-34/8327/23 від 07.09.2023) на клопотання про зупинення провадження у справі.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача та представник відповідача.

У судовому засіданні 08.09.2023 суд за наслідком розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі постановив ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 902/848/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/13066/23, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою від 08.09.2023 судом закрито підготовче провадження у справі № 902/848/23, призначено справу № 902/848/23 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 03.10.2023 року о 12:00 год.

На визначену судом дату у судове засідання з`явилися представники обох сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, у задоволенні позову просив відмовити.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні 03.10.2023 року після закінчення судових дебатів, суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по справі та орієнтовний час повернення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення представники сторін не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газовик" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" про стягнення 379 005,77 гривень заборгованості, у тому числі 147 670,24 гривень основного боргу за отримані послуги з розподілу природного газу, 188 356,04 гривень інфляційних втрат та 42 979,49 гривень 3% річних.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами договору розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 року в частині повної та своєчасної оплати за розподіл природного газу.

Відповідач у поданому до суду відзиві проти позову заперечив зазначив, що ТОВ "Газовик" та АТ "Вінницягаз" є суміжними суб`єктами ринку природного газу по відношенню один до одного, власниками газових мереж, що з`єднані між собою, в місці з`єднання яких у визначеному Кодексом ГРМ порядку відбувається приймання-передача природного газу.

Відповідач у відзиві зазначає, що 04.01.2016 року між АТ "Вінницягаз" та ТОВ "Газовик" була підписана Технічна угода про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою, яка є безоплатною та не передбачає здійснення відповідачем оплати послуг позивача, а передбачає порядок технічного приймання-передачі природного газу від однієї газорозподільної системи до іншої. АТ "Вінницягаз" не замовляє у ТОВ "Газовик" послуги з розподілу природного газу для власних потреб, а взаємодіє з позивачем як суміжний Оператор ГРМ. Природний газ, який приймається в точках входу в ГРМ відповідача не є власністю останнього. Наведене, на думку відповідача, виключає підстави здійснення оплати позивачу за розподіл природного газу тих об`ємів, що були передані ТОВ "Газовик" в мережі АТ "Вінницягаз" як "перетоки" природного газу для забезпечення потреб третіх осіб.

З урахуванням наведеного відповідач вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що твердження відповідача, що наявність Технічної угоди про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою звільняє його від оплати послуг не відповідає дійсності, оскільки вказана угода визначає порядок приймання-передачі природного газу між сторонами, тоді як договір розподілу природного газу, укладений між Оператором ГРМ та замовником, що є суміжним Оператором ГРМ регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу замовника до газорозподільної системи Оператора ГРМ, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою Оператора ГРМ з метою його фізичної доставки до пункту приймання-передачі природного газу до ГРМ замовника (п.1.1. договору).

Вказаний договір спільно підписаний сторонами, умовами договору передбачено надання послуг за плату та обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням наведеного, за наявності у відповідача заборгованості з оплати вартості наданих йому позивачем послуг, позивач вважає, що його вимога про стягнення компенсаційних нарахувань (з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних) є правомірною та обґрунтованою.

У поданих до суду запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначив, що позивач не є споживачем природного газу, об`єкт якого підключений до ГРМ відповідача та який здійснює споживання газу для задоволення власних потреб, відтак, на переконання АТ "Вінницягаз", застосування відповідачем по відношенню до позивача плати за передачу своїми газовими мережами природного газу з метою подальшої передачі споживачам є неправомірним, а умови спірного договору розподілу природного газу такими, що суперечать чинному законодавству, зокрема, Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу ГРМ та Типовому договору розподілу природного газу. З цих підстав АТ "Вінницягаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним спірного договору.

Відповідач не заперечує обставини щодо передачі з газорозподільної мережі суміжного суб`єкта ринку природного газу - позивача протягом 2020 року до газорозподільної мережі АТ "Вінницягаз" природного газу з метою подальшого його розподілу третім особам, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу. Однак на переконання відповідача підстави для здійснення оплати за розподіл даного обсягу природного газу у товариства відсутні, а сторони мають у своїй діяльності керуватись виключно вимогами Технічної угоди про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою від 04.01.2016 р.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено таке.

01 січня 2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газовик" (далі - Оператор ГРМ, позивач) та Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (далі - замовник, відповідач) укладено договір розподілу природного газу № 35А210-3553-20 (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору сторони визначили, що цей договір розподілу природного газу укладений між Оператором ГРМ та замовником, що є суміжним Оператором ГРМ та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу замовника до газорозподільної системи Оператора ГРМ, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою Оператора ГРМ з метою його фізичної доставки до пункту приймання-передачі природного газу до ГРМ замовника.

Відповідно до пункту 1.2. договору умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок природного газу" і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, ще здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс газорозподільних систем).

За умовами пункту 2.1. договору за цим договором Оператор ГРМ зобов`язується надати замовнику послугу з розподілу (переміщення) природного газу газорозподільною системою Оператора ГРМ до пункту приймання-передачі природного газу до газорозподільної системи замовника, а замовник зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку визначені цим договором.

Відповідно до пункту 2.2. договору при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися Законом України "Про ринок природного газу" та Кодексом газорозподільних систем.

Пунктом 5.1. договору визначено, що облік природного газу, що передається Оператором ГРМ до ГРМ замовника, здійснюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем.

Згідно пункту 5.2. договору визначення об`єму переданого (відібраного) природного газу здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ та замовником на підставі даних комерційного вузла обліку замовника та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим договором.

Відповідно до пункту 5.3. договору за розрахункову одиницю переданого (відібраного) природного газу береться один кубічний метр (м куб.) природного газу, приведений до стандартних умов, визначених в Кодексі газорозподільних систем.

За умовами пункту 6.1. договору оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється замовником за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ за фізичний обсяг переданого (відібраного) природного газу.

Згідно пункту 6.2. договору тариф, встановлений згідно з пунктом 6.1 цього розділу, є обов`язковим для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення.

Відповідно до пункту 6.3. договору величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ.

Пунктом 6.4. договору передбачено, що розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Згідно пункту 6.5. договору надання Оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу замовнику має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем.

За умовами пункту 6.6. договору замовник зобов`язаний здійснити оплату вартості послуг з розподілу природного газу до 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі належним чином оформленого сторонами акта наданих послуг та рахунку на оплату.

Відповідно до пункту 6.7. договору оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок Оператора ГРМ. Дата оплати визначається датою, на яку були зараховані кошти на рахунок Оператора ГРМ.

Згідно пункту 6.8. договору у разі виникнення у замовника заборгованості за цим договором сторони можуть укласти графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до цього договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості.

У разі відсутності графіка погашення заборгованості Оператор ГРМ має право грошові кошти, отримані від замовника в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості замовника відповідно до черговості її виникнення.

Відповідно до пункту 8.1. договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором та чинним законодавством України.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та розповсюджує свою дію на правовідносини, що виникли між сторонами з 01.01.2020 (п.12.1 договору).

Відповідно до пункту 12.2. договору у разі якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін письмово не заявить про свій намір розірвати чи змінити його, договір вважається кожний раз продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах.

Договір спільно підписано уповноваженими представниками сторін, та скріплено їх печатками.

Відповідно до пункту 32 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" Регулятором на ринку природного газу є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 3054 від 24.12.2019 для Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" встановлено наступні тарифи на послуги розподілу природного газу:

1) на період з 01 січня 2020 року до 30 червня 2020 року включно: тариф на послуги розподілу природного газу - у розмірі 1,42 грн за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ);

2) з 01 липня 2020 року: тариф на послуги розподілу природного газу - у розмірі 1,66 грн за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ).

Як зазначено позивачем річна замовлена потужність (за замовчуванням) об`єкта (об`єктів) споживача на 2020 рік визначена Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за 2019 газовий рік, що передував розрахунковому календарному року.

На виконання умов укладеного договору за період з січня по грудень 2020 року позивачем надано відповідачу послугу з розподілу природного газу:

- у січні 2020 на суму 215 368,56 гривень згідно акту № 4 від 31.01.2020;

- у лютому 2020 на суму 215 368,56 гривні згідно акту № 23 від 29.02.2020;

- у березні 2020 на суму 215 368,56 гривень згідно акту № 22 від 31.03.2020;

- у квітні 2020 на суму 215 368,56 гривень згідно акту № 28 від 30.04.2020;

- у травні 2020 на суму 215 368,56 гривень згідно акту № 45 від 31.05.2020;

- у червні 2020 на суму 215 368,56 гривні згідно акту № 60 від 30.06.2020;

- у липні 2020 на суму 241 152,12 гривні згідно акту № 77 від 31.07.2020;

- у серпні 2020 на суму 241 152,12 гривні згідно акту № 94 від 31.08.2020;

- у вересні 2020 на суму 241 152,12 гривні згідно акту № 112 від 30.09.2020;

- у жовтні 2020 на суму 241 152,12 гривні згідно акту № 141 від 31.10.2020;

- у листопаді 2020 на суму 241 152,12 гривні згідно акту № 167 від 30.11.2020;

- у грудні 2020 на суму 241 152,12 гривні згідно акту № 181 від 31.12.2020.

Вказані акти надання послуг (т. 1 а.с. 32-37), а також акти приймання-передачі природного газу за період з січня по грудень 2020 (т. 1 а.с. 26-31) спільно підписані відповідальними особами Оператора ГРМ та замовника та скріплені печатками Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" та Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" без заперечень та зауважень.

Всього за період з січня по грудень 2020 року позивачем надано відповідачу послугу з розподілу природного газу на загальну суму 2 739 124,08 гривень.

Згідно виписок по особовому рахунку відповідач за отримані послуги розрахувався частково, зокрема, 17.06.2020 відповідачем сплачено за розподіл природного газу 215 368,56 гривень, 13.07.2020 - 215 368,56 гривень, 28.07.2020 - 215 368,56 гривень, 25.09.2020 - 241 152,12 гривень, 15.02.2021 - 241 152,12 гривень, 17.03.2021 - 228 260,33 гривень, 17.03.2021 - 228 260,33 гривень, 28.07.2021 - 306 523,26 гривень, 27.08.2021 - 200 000,00 гривень, 29.10.2021 - 200 000,00 гривень та 30.11.2021 - 300 000,00 гривень, всього на загальну суму 2 591 453,84 гривень (т. 1 а.с. 38-52, 86-93).

Як вбачається із розрахунку ціни позову та наданих представником позивача під час розгляду справи пояснень грошові кошти, отримані від замовника в поточному розрахунковому періоді, зарахувались позивачем в рахунок погашення існуючої заборгованості замовника відповідно до черговості її виникнення.

Приймаючи до уваги, що у грудні 2020 року згідно акту надання послуг № 181 від 31.12.2020 позивачем надано послугу з розподілу природного газу відповідачу на суму 241 152,12 гривень, сума заборгованості у розмірі 147 670,24 гривень є залишком несплаченої заборгованості за грудень 2020 року.

Таким чином, предметом спору є заборгованість відповідача у розмірі 147 670,24 гривень за розподіл природного газу у грудні 2020 року.

Доказів погашення заборгованості у розмірі 147 670,24 гривень матеріали справи не містять.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості за надані послуги розподілу природного газу позивач звернувся до суду із позовом про стягнення 379 005,77 гривень заборгованості, у тому числі 147 670,24 гривень основного боргу за надані послуги з розподілу природного газу, 188 356,04 гривень інфляційних втрат та 42 979,49 гривень 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача за договором розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 року 379 005,77 гривень заборгованості, у тому числі 147 670,24 гривень основного боргу за надані послуги з розподілу природного газу, 188 356,04 гривень інфляційних втрат та 42 979,49 гривень 3% річних.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).

Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором про надання послуг.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, у той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за отримані послуги з розподілу природного газу у розмірі 147 670,24 гривень належним чином не виконав.

Відповідач заперечує проти позову посилаючись на те, що приймання передача природного газу здійснювалось відповідачем не на підставі договору розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 укладеного між сторонами, а на підставі укладеної 04.01.2016 року між АТ "Вінницягаз" та ТОВ "Газовик" Технічної угоди про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою, яка є безоплатною та не передбачає здійснення відповідачем оплати послуг позивача.

Розглянувши наведені відповідачем заперечення, суд зазначає, що взаємовідносини операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів, об`єкти яких підключені до газорозподільних систем регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року.

Окрім того, правові засади функціонування ринку природного газу України визначає Закон України "Про ринок природного газу" № 329-VIII від 09.04.2015р. (далі - Закон України "Про ринок природного газу").

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України "Про ринок природного газу" розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

01.01.2020 року між АТ "Вінницягаз" та ТОВ "Газовик" було укладено договір розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020, за умовами якого сторони визначили, що цей договір розподілу природного газу укладений між Оператором ГРМ та замовником, що є суміжним Оператором ГРМ та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу замовника до газорозподільної системи Оператора ГРМ, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою Оператора ГРМ з метою його фізичної доставки до пункту приймання-передачі природного газу до ГРМ замовника (п. 1.1. договору).

Також згідно пункту 2.1. договору за цим договором Оператор ГРМ взяв на себе зобов`язання надати замовнику послугу з розподілу (переміщення) природного газу газорозподільною системою Оператора ГРМ до пункту приймання-передачі природного газу до газорозподільної системи замовника, а замовник зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку визначені цим договором.

Відповідно до підпункту 1 пункту 7.2. договору Оператор ГРМ має право отримувати від замовника оплату за цим договором.

Згідно підпункту 1 пункту 7.4. договору споживач зобов`язується здійснювати розрахунки в розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплено печатками позивача та відповідача відповідно.

Обставина щодо підписання сторонами договору розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 року відповідачем визнається.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Укладаючи договір, сторони у межах законодавства на власний розсуд погоджують умови, на яких вступають у договірні правовідносини.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Таким чином підписуючи договір, відповідач без будь-яких зауважень чи застережень надав свою згоду на надання послуги з розподілу (переміщення) природного газу газорозподільною системою Оператора ГРМ до пункту приймання-передачі природного газу до газорозподільної системи замовника за плату у відповідності до умов договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 викладено такий правовий висновок:

"Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

У свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 (предмет позову - стягнення заборгованості за договором) сформульовано висновок про те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Із матеріалів справи вбачається, що за період з січня по грудень 2020 року позивачем надано відповідачу послугу з розподілу природного газу на загальну суму 2 739 124,08 гривень (т.1 а.с. 32-37).

Здійснення господарської операції з надання послуг розподілу природного газу позивачем на користь відповідача та відповідно прийняття відповідачем послуги з розподілу природного газу за договором № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 підтверджується актами надання послуг за період з січня по грудень 2020 підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін без застережень та зауважень (т. 1 а.с. 32-37), а також здійсненням оплати послуг з розподілу природного газу за договором № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 відповідачем із зазначенням вказаного договору у графі призначення платежу (т. 1 а.с. 38-52, 86-93).

Із матеріалів справи також вбачається, що на підтвердження здійснення господарської операції з розподілу природного газу за період з січня по грудень 2020 року позивачем виписано та зареєстровано податкові накладні за кожним звітним періодом надання послуг за договором (т. 1 а.с. 227-238).

Судом встановлено, що суми податку на додану вартість за вказаними податковими накладними відображено відповідачем у складі податкового кредиту у податкових деклараціях з податку на додану вартість (т. 2 а.с. 1-142).

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим зазначеного пункту, забороняється.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем. (пункт 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Відповідно до вимог пункту 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець передбачив, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17.

Представником відповідача у судовому засіданні надано пояснення про те, що податкові накладні позивача у яких відображені здійснені господарські операції з надання послуг розподілу природного газу за період з січня 2020 по грудень 2020 прийняті відповідачем для формування податкового кредиту за всі звітні періоди.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що підставою для виписки та реєстрації податкових накладних за господарською операцією з розподілу природного газу за період з січня 2020 по грудень 2020 року стала обставина надання послуг розподілу природного газу. Прийняття відповідачем у свою чергу податкових накладних позивача у яких відображені здійснені ним господарські операції з надання послуг розподілу природного газу за період з січня 2020 по грудень 2020 для формування податкового кредиту, підтверджує визнання відповідачем дійсності та підстав цих господарських операцій.

Суд зауважує, що договір розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 є дійсним та обов`язковим для сторін в силу імперативних приписів статей 204, 629 ЦК України.

Умови договору з оплати послуг з розподілу природного газу за договором № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 акцептовані відповідачем шляхом підписання актів надання послуг та здійснення оплати за договором № 35А210-3553-20 від 01.01.2020.

З огляду на викладене, доводи відповідача, що приймання-передача природного газу здійснювалось відповідачем не на підставі договору розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020 укладеного між сторонами, а на підставі укладеної 04.01.2016 року між АТ "Вінницягаз" та ТОВ "Газовик" Технічної угоди судом відхиляються.

Доводи щодо здійснення приймання-передачі природного газу на безоплатній основі та на підставі Технічної угоди між АТ "Вінницягаз" та іншими суміжними суб`єктами ринку природного газу, такими як АТ "Хмельницькгаз", АТ "Житомиргаз" та АТ "Уманьгаз" судом відхиляються, оскільки обставини приймання-передачі природного газу та надання послуг з розподілу природного газу між вказаними особами та АТ "Вінницягаз" не входять до предмету доказування у цій справі.

З матеріалів справи вбачається, що з урахуванням проведених відповідачем оплат за попередні періоди, заборгованість відповідача за послуги розподілу природного газу у грудні 2020 року склала 147 670,24 гривень.

Згідно пункту 6.6. договору відповідач мав здійснити остаточний розрахунок за послугу з розподілу природного газу до десятого числа місяця, наступного за звітним.

Як встановлено судом, відповідачем не були виконані зобов`язання за договором розподілу природного газу щодо здійснення оплати вартості наданих послуг розподілу природного газу на загальну суму 147 670,24 гривень на рахунок позивача.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, в той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за надані послуги постачання природного газу належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача за договором в частині сплати заборгованості в сумі 147 670,24 гривень є невиконаними та на день розгляду справи доказів здійснення повного розрахунку за надані позивачем послуги розподілу природного газу за грудень 2020 року матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати заборгованості за надані позивачем послуги розподілу природного газу за грудень 2020 року, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору розподілу природного газу в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг, а тому позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.

Здійснивши перевірку заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу та враховуючи, що розмір заявленої до стягнення суми основного боргу відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 147 670,24 гривень є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 188 356,04 гривень інфляційних втрат та 42 979,49 гривень 3% річних.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору надано відповідачу послуги з розподілу природного газу за період з січня по грудень 2020 року на загальну суму 2 739 124,08 гривень.

Як зазначено позивачем та вбачається із розрахунку ціни позову позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 10.11.2020 року по 14.06.2023, оскільки до цього періоду позивач вже заявляв вимоги про стягнення санкцій, які було стягнуто Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року у справі № 902/953/20.

З урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати заборгованості за розподіл природного газу за договором 17.06.2020 на суму 215 368,56 гривень, 13.07.2020 - 215 368,56 гривень, 28.07.2020 - 215 368,56 гривень, 25.09.2020 - 241 152,12 гривень, сума заборгованості, що підлягала оплаті станом на 10.11.2020 складала 1 369 562,04 гривень.

Погашення вказаної заборгованості та заборгованості за надані послуги за жовтень-грудень 2020 року відповідачем здійснено не у повному обсязі та із порушенням строку оплати за надані послуги.

Заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу за жовтень 2020 підлягала оплаті до 10.11.2020, за листопад 2020 - до 10.12.2020 та за грудень 2020 - до 11.01.2021 (з урахуванням вимог статей 253, 255 ЦК України та оскільки 10.01.2021 є вихідним днем).

Натомість часткове погашення заборгованості відповідачем здійснено 15.02.2021 на суму 241 152,12 гривень, 17.03.2021 - 228 260,33 гривень, 17.03.2021 - 228 260,33 гривень, 28.07.2021 - 306 523,26 гривень, 27.08.2021 - 200 000,00 гривень, 29.10.2021 - 200 000,00 гривень та 30.11.2021 - 300 000,00 гривень, тобто з простроченням виконання грошового зобов`язання. Заборгованість у розмірі 147 670,24 гривень не погашена відповідачем станом на день розгляду справи у суді.

Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних відповідають вимогам чинного законодавства, положенням договору та заявлені правомірно.

Як вбачається із розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, вказані нарахування здійснені позивачем на суму основного боргу за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення з урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачем за період з 10.11.2020 по 14.06.2023. Загальна сума нарахованих позивачем інфляційних втрат складає 188 356,04 гривень та 3% річних - 42 979,49 гривень.

Перевіривши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що загальна сума інфляційних втрат складає 189 879,01 гривень.

Приймаючи до уваги, що відповідно до приписів статті 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а також те, що сума інфляційних втрат визначена позивачем є меншою ніж сума визначена судом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 188 356,04 гривень.

Також перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку 3% річних позивачем допущено помилку у визначенні періоду обрахування з огляду на неврахування положень статей 253, 255 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що остаточний розрахунок за надані послуги з розподілу природного газу за жовтень, листопад та грудень 2020 товар мав бути здійснений за жовтень 2020 - до 10.11.2020, за листопад 2020 - до 10.12.2020 та за грудень 2020 з урахуванням того що останній день оплати заборгованості припадає на вихідний день - до 11.01.2021, прострочення в оплаті виникло з 11.11.2020 року, 11.12.2020 та 12.01.2021 відповідно, тоді як позивачем здійснено розрахунок 3% річних з урахуванням наявної заборгованості за період починаючи з 10.11.2020, 10.12.2020 та 10.01.2021 року.

За підрахунком суду загальна сума 3% річних від суми заборгованості за заявлений позивачем період складає 42 802,78 гривень.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення 3 % річних підлягають задоволенню частково в сумі 42 802,78 гривень, в іншій частині вимог про стягнення 3 % річних в сумі 176,71 слід відмовити у зв`язку із їх необгрунтованістю.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 147 670,24 гривень основного боргу, 188 356,04 гривень інфляційних втрат, 42 802,78 гривень 3% річних, в іншій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 2 статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

При зверненні до суду позивачем згідно квитанції № 42 від 15.06.2023 сплачено судовий збір у розмірі 5685,09 гривень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, судові витрати у розмірі 5 682,23 гривень покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в решті такі витрати в сумі 2,86 гривень залишаються за позивачем.

Відповідно до позовної заяви та під час розгляду справи по суті позивач просив стягнути з відповідача 123 051,28 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши вимогу про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, судом враховане таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України.

Відповідно до положень статей 16, 58 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Представником у суді може бути адвокат.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що видами адвокатської діяльності, зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина перша статті 26 Закону).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно із частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до вимог частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довіреності № 1 від 01.06.2023 представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" у справі № 902/848/23 здійснював адвокат Сидоров Петро Віталійович.

Докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано разом із позовною заявою.

До позовної заяви позивачем долучено копію договору про надання правової допомоги від 01.06.2023, копію додатку до договору про надання правової допомоги від 01.06.2023, копію попереднього розрахунку суми, що підлягає сплаті у порядку компенсації витрат адвокат за надання правової допомоги, копію рахунку на сплату витрат адвокат за надання правової допомоги та копію платіжної інструкції № 12/06/2023.

Відповідно до пункту 1.1. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газовик» (замовник, клієнт) та адвокатом Сидоровим Петром Віталійовичем (адвокат) договору про надання правової допомоги від 01.06.2023 (далі - договір) за цим договором (угодою) адвокат приймає на себе доручення клієнта про надання клієнту юридичної допомоги в інтересах клієнта па умовах та обсязі, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язуєгься сплатити гонорар за дії адвоката по наданню правової допомоги, а також всі понесені адвокатом фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору.

Сума гонорару за прийнятим дорученням: згідно додатку (п. 1.3. договору).

Згідно пункту 3.1. договору гонорар за цим договором вноситься клієнтом протягом двадцяти днів з дня підписання цього договору. На підтвердження внесення гонорару адвокатом складається письмовий документ (розписка, прибутковий касовий ордер тощо). Порушення клієнтом строків внесення гонорару, або внесення гонорару в неповній сумі дає адвокату право достроково розірвати договір із залишенням адвокатом частини внесеної клієнтом неповної суми гонорару пропорційно виконаній адвокатом роботи.

Відповідно до підписаного 01.06.2023 року додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 01.06.2023 сторонами погоджено суму гонорару за прийнятим дорученням: 5% від суми заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу та 50% від суми стягнутої понад суми заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу. Також вказаним додатком № 1 передбачено порядок оплати за договором: 2,5% від суми заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу до подання позовної заяви; 2,5% від суми від задоволеної до стягнення заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу рішенням суду першої інстанції; та 50% від суми стягнутої понад суми заборгованості за послуги транспортування природного газу, після набрання рішенням законної сили та передачі його на виконання.

01.06.2023 між адвокатом та клієнтом підписано попередній розрахунок суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката за надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги № б/н від 01.06.2023 на суму 123 051,28 гривень.

01.06.2023 адвокатом виставлено клієнту рахунок на оплату витрат за надані послуги правової допомоги на суму 3681,76 гривен.

Згідно платіжної інструкції № 12/06/2023 від 12.06.2023 ТОВ "Газовик" сплачено на користь Сидорова П.В. 3 691,80 гривень із зазначенням у графі призначення платежу - згідно договору про надання правової допомоги від 01.06.2023.

Відповідно до вимог статті 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 4-6 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою - шостою статті 126, частинами п`ятою - дев`ятою статті 129 ГПК України, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до стягнення з урахуванням того, чи були такі витрати пов`язані зі справою та чи була їх сума обґрунтованою.

У клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката від 24.08.2023 року АТ "ОГС "Вінницягаз" зазначило, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є необгрунтованим, неспівмірним із ступенем складності справи, виконаних адвокатом робіт та ціною позову, не підтверджений відповідними доказами.

З урахуванням наведеного АТ "ОГС "Вінницягаз" просило суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами на 75 відсотків.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою - шостою статті 126, частинами п`ятою - дев`ятою статті 129 ГПК України, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до стягнення з урахуванням того, чи були такі витрати пов`язані зі справою та чи була їх сума обґрунтованою.

У разі якщо суд дійде висновку щодо зменшення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в судовому рішенні повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, 01.06.2022 року у справі № 914/4/20.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Cудові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу мають бути безпосередньо пов`язаними з розглядом справи.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Матеріалами справи підтверджується надання адвокатом Сидоровим Петром Віталійовичем послуг з професійної правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю " Газовик " у справі № 902/848/23.

Як вбачається із змісту договору про надання правової допомоги клієнт зобов`язався сплатити гонорар за дії адвоката по наданню правової допомоги, а також всі понесені адвокатом фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору. На підтвердження внесення гонорару адвокатом сторонами договору погоджено складення письмового документу (розписки, прибуткового касового ордеру тощо).

Також за умовами додаткової угоди до договору передбачено суму та порядок сплати гонорару - 5% від суми заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу та 50% від суми стягнутої понад суми заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу; порядок оплати за договором: 2,5% від суми заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу до подання позовної заяви; 2,5% від суми від задоволеної до стягнення заборгованості боржника за послуги транспортування природного газу рішенням суду першої інстанції; та 50% від суми стягнутої понад суми заборгованості за послуги транспортування природного газу, після набрання рішенням законної сили та передачі його на виконання..

Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Позивачем заявлено до відшкодування 123 051,28гривень понесених судових витрат на правничу допомогу.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви долучено копію договору про надання правової допомоги від 01.06.2023, копію додатку до договору про надання правової допомоги від 01.06.2023, копію попереднього розрахунку суми, що підлягає сплаті у порядку компенсації витрат адвокат за надання правової допомоги, копію рахунку на сплату витрат адвокат за надання правової допомоги та копію платіжної інструкції № 12/06/2023.

Згідно платіжної інструкції № 12/06/2023 від 12.06.2023 відповідачем сплачено вартість послуг за договором у розмірі 3 691,80 гривень.

Доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у решті заявлених до стягнення з відповідача 119 359,48 гривень витрат представником позивача не надано з посиланням на умови договору.

Водночас врегулювання у договорі строку оплати правових послуг не звільняє позивача від обов`язку надання суду доказів фактично понесених позивачем судових витрат на час розгляду справи.

Водночас, актів приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги), звітів про виконану роботу відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги позивачем не надано. Інших доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу, заяви про надання таких доказів у відповідності до статті 129 ГПК України після ухвалення рішення суду позивачем суду не надано та усно не заявлено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, документально обґрунтовано обсяг та розмір витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом справи № 902/848/23 у сумі 3 691,80 гривень.

Решта вимог щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 119 359,48 гривень є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд не спростовує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює зазначені обставини з точки зору можливості покладення таких витрат у заявленому розмірі на іншу сторону по справі (відповідача).

За відсутності доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 119 359,48 гривень оцінка співмірності та необхідності заявлених до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі судом не надається.

Положеннями частини 4 статті 129 ГПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 691,80 гривень розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з яких судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 689,95 гривень покладаються на відповідача, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1,85 гривень покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 126, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (21012, Вінницька область, місто Вінниця, провулок Костя Широцького, будинок 24, ідентифікаційний код юридичної особи 03338649) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик", 04112, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, будинок 4Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 32736800) 378 829,06 (триста сімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять дев`ять гривень, 06 копійок) заборгованості, у тому числі 147670,24 гривень основного боргу, 188 356,04 гривень інфляційних втрат, 42 802,77 гривень 3% річних, 5 682,23 гривень (п`ять тисяч шістсот вісімдесят дві гривні, 23 копійки) судових витрат на сплату судового збору та 3 689,95 гривень (три тисячі шістсот вісімдесят дев`ять гривень, 95 копійок) судових витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 176,71 гривень 3 % річних - відмовити.

5. У задоволенні вимог про стягнення 119 359,48 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

6. Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 2,86 гривень та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1,85 гривень залишити за позивачем.

7. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

9. Копію судового рішення направити сторонам рекомендованим листом та засобами електронного зв`язку на відомі суду електронні адреси: позивачу - , представнику позивача - , відповідачу - , .

Повний текст рішення складено та підписано 13 жовтня 2023 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу, 04112, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, будинок 4Б, офіс 5, , ;

3 - відповідачу, 21012, Вінницька область, місто Вінниця, провулок Костя Широцького, будинок 24, , .