СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 року м. Харків Справа № 922/1458/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Тарасова І.В.,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" вх.№ 1453 Х/2 на рішення Господарського суду Харківської області від 20.06.2023, ухвалене суддею Сусловою В.В. в порядку спрощеного позовного провадження (повне рішення складено 20.06.2023) у справі № 922/1458/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "Кроу Україна", м.Київ,

до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м.Харків,

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

ТОВ Аудиторська компанія "Кроу Україна" 06.04.2023 подало до Господарського суду Харківської області позовну заяву, в якій просило стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" 239389,88 грн, в тому числі: 165000,00 грн основного боргу, 15261,37 грн пені за період з 11.10.2021 по 10.04.2022, а також 7174,11 грн 3% річних та 51954,40 грн інфляційного збільшення за період з 11.10.2021 по 23.03.2023.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.06.2023 у справі №922/1458/23 клопотання відповідача про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат задоволено частково, а саме, зменшено розмір пені та 3% річних на 50%. Позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "КРОУ УКРАЇНА" суму основного боргу у розмірі 165000,00 грн, суму пені у розмірі 7592,26 грн, суму 3% річних у розмірі 3580,28 грн, суму інфляційного збільшення у розмірі 51954,40 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 3589,49 грн. В частині стягнення пені у розмірі 7669,11 грн та 3% річних у розмірі 3593,83 грн - відмовлено.

В обґрунтування рішення місцевий господарський суд зазначив наступне: відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 165000,00 грн, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 15261,37 грн пені за період з 11.10.2021 по 10.04.2022, а також 7174,11 грн 3% річних та 51954,40 грн інфляційного збільшення за період з 11.10.2021 по 23.03.2023, господарський суд вказав, що погоджується з твердженням відповідача щодо невірного визначення позивачем дати настання зобов`язання з оплати та дати початку прострочення виконання зобов`язання, що призвело до збільшення кількості днів прострочення, а саме, позивачем визначено останній день оплати за послуги за спірним Договором № 21/1157-У 10.10.2021 (неділя), однак з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, останнім днем строку оплати є 11.10.2021 (перший робочий день), а першим днем прострочення 12.10.2021; за підрахунками господарського суду, з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України та умов договору, правомірно нарахованими є 3% річних у розмірі 7160,55 грн, інфляційні втрати у розмірі 51954,40 грн та пеня у розмірі 15184,52 грн. Отже, за висновком місцевого господарського суду, 3% річних у розмірі 13,56 грн та пеня у розмірі 76,85 грн не підлягають стягненню з відповідача, оскільки вказані суми зайво нараховані позивачем. Надаючи оцінку доводам відповідача щодо ненадання позивачем до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, та доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, господарський суд визнав їх безпідставними, оскільки вимоги щодо надання позивачем вказаних доказів на підтвердження здійснення розрахунку чинне законодавство не передбачає. Стосовно посилань відповідача на наявність форс-мажорних обставин, господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, на який посилається відповідач, не є самостійною підставою для констатації факту наявності у сторони договору форс-мажорних обставин і як наслідок - для звільнення такої сторони від відповідальності; пунктом 8.5. договору передбачено, що при настанні обставин непереборної сили та Сторона, для якої виявилось неможливим виконання своїх зобов`язань за Договором, повинна в розумний термін, але в будь-якому випадку не пізніше 10 календарних днів, повідомити іншу Сторону про таку неможливість; відповідно до п. 8.6. Договору у випадку невиконання вимог п. 8.5. цього Договору Сторона, що їх не виконала, позбавляється права посилатися на обставину непереборної сили як на таку, що виключає її відповідальність. У зв`язку з цим, на думку господарського суду, відповідач не може бути звільнений від відповідальності через настання форс-мажорних обставин. Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%, господарський суд із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначив, що, приймаючи до уваги доводи відповідача про скрутний економічний стан АТ Завод Електроважмаш та завдання підприємству збитків ворожими обстрілами, вказане клопотання підлягає частковому задоволенню шляхом зменшення розміру 3% річних та пені на 50%, що, на думку господарського суду, буде відповідати принципу справедливості, добросовісності, розумності, а також дотриманню балансу інтересів як позивача так і відповідача; в той же час, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру інфляційних втрат.

Повне рішення складено 20.06.2023, отже, останнім днем встановленого ч.1 ст.256 ГПК України строку його апеляційного оскарження є 10.07.2023.

17.07.2023 (тобто після закінчення строку апеляційного оскарження) відповідач надіслав поштою до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення частково скасувати, прийняти нове рішення в оскарженій частині, яким задовольнити клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені), 3% річних, інфляційного збільшення в повному обсязі, врахувати наявність з 24.02.2022 воєнного стану та війни як форс-мажорної обставини при нарахуванні пені та, таким чином, не задовольняти позовні вимоги ТОВ Аудиторська компанія "Кроу Україна": щодо стягнення пені у розмірі більше ніж 1102,56 грн, щодо стягнення 3% річних у розмірі більше ніж 716,06 грн, щодо стягнення інфляційного збільшення у розмірі більше ніж 5195,44 грн; здійснити розподіл витрат зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

В обґрунтування вимог скарги заявник наводить наступні доводи: враховуючи зміст листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 та оскільки повномасштабна війна, розв`язана РФ проти України, є загальновідомим фактом, то невиконання п.8.5 Договору № 21/1157-У щодо ненаправлення повідомлення про обставини непереборної сили є саме по собі також обставиною форс-мажору, а тому, як наслідок, пункт 8.6 Договору про позбавлення права посилатися на обставини непереборної сили у разі невиконання вимог п.8.5 не має застосовуватися; ступінь руйнувань та пошкоджень, наявних у відповідача та доведених шляхом надання разом з відзивом витягів з ЄРДР та інших доказів, доводить вкрай негативні наслідки для господарської діяльності відповідача, що унеможливило виконання передбачених Договором зобов`язань; отже, на думку відповідача, пеня не має нараховуватися з початку форс-мажорних обставин, а саме, з 24.02.2024. Також, із посиланням на те, що на рахунки ДП "Завод "Електроважмаш" накладалися арешти (які були зняті у 2020 році, однак все одно призвели до негативних економічних наслідків, а арешт, накладений у 2021 році в одному з виконавчих проваджень, наразі не знято), на кризовий стан у галузі машинобудування, негативний вплив епідемічної ситуації через поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, що призвело до неможливості для відповідача вести повноцінну господарську діяльність, на втрату підприємством російського ринку збуту внаслідок збройної агресії РФ, що призвело до фактичного зупинення господарської діяльності відповідача, на негативний вплив стягнення надмірних штрафних санкцій на ділову репутацію відповідача наполягає на тому, що суми пені, 3% річних слід зменшити на 90%, а не на 50% (як зазначено в оскаржуваному рішенні). Також відповідач не погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для зменшення розміру інфляційних втрат, оскільки, на його думку, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 мають більш широке трактування та можуть бути застосовані і до інфляційних втрат як до одного з двох видів відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.

Заявник також просив поновити пропущений строк подання скарги, посилаючись на те, що Акціонерне товариство "Завод "Електроважмаш" отримало копію оскаржуваного рішення лише 26.06.2023. Апеляційну скаргу підписано Бакуліним А.С., який зазначив про те, що він є представником відповідача в порядку самопредставництва і що докази повноважень надавалися разом з відзивом на позовну заяву (до суду апеляційної інстанції заявником таких доказів не надано).

Оскільки апеляційна скарга надійшла до Східного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, то з метою перевірки наявності доказів на підтвердження повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу, відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/1458/23, відкладено вирішення питань щодо подальшого руху апеляційної скарги Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" до отримання Східним апеляційним господарським судом матеріалів справи. Після отримання матеріалів справи, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 апеляційну скаргу було залишено без руху з огляду на відсутність передбачених законом доказів на підтвердження повноважень Бакуліна А.С. представляти АТ "Завод "Електроважмаш" в порядку самопредставництва.

Після усунення заявником недоліків апеляційної скарги, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на рішення Господарського суду Харківської області від 20.06.2023 у справі №922/1458/23. Попереджено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань до 11.09.2023.

Позивач, ТОВ Аудиторська компанія "Кроу Україна", отримав копію ухвали від 16.08.2023 про відкриття апеляційного провадження 01.09.2023, однак відзиву на апеляційну скаргу, пояснень та клопотань не надав ні у встановлений судом строк, ні після його закінчення.

Відповідач, який отримав ухвалу від 16.08.2023 про відкриття провадження у справі в електронному кабінеті в системі "Електронний суд" 16.08.2023 о 17:08 год. (відповідну довідку долучено до матеріалів справи), не надіслав до суду будь-яких додаткових пояснень та клопотань.

Згідно з ч.1 ст.273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

У даній справі, в якій провадження було відкрито 16.08.2023, останнім днем вказаного строку є 16.10.2023.

В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.

З урахуванням вищенаведених приписів ч.1 ст.273 ГПК України щодо строку апеляційного провадження, а також тих обставин, що будь-яких додаткових пояснень та клопотань до суду в межах зазначеного строку не надійшло - колегія суддів дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст. 282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

17.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія Кроу Україна (Виконавець) та Державним підприємством Завод Електроважмаш, правонаступником якого є Акціонерне товариство Завод Електроважмаш (Замовник), було укладено Договір № 21/1157-У (а.с.13) на виконання завдання з надання впевненості (Аудит) (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання виконати аудит повного пакету фінансової звітності Замовника за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 та станом на 31.12.2020, код і назва послуги відповідно до Національного класифікатора України ДК 021:2015-(79210000-9) Бухгалтерські та аудиторські послуги, з метою висловлення незалежної думки аудитора про те, чи відповідає ця фінансова звітність в усіх суттєвих аспектах вимогам Міжнародних стандартів фінансової звітності (ІРР8), прийнятим Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку (далі - Аудиторські послуги).

Відповідно до п. 1.5. Договору за результатами наданих послуг надається: додатковий звіт для аудиторського комітету Замовника або органу (підрозділу), на який покладено відповідні функції надається Виконавцем не пізніше 30 серпня 2021 року; звіт незалежного аудитора про фінансову звітність Замовника станом на 31.12.2020 надається Виконавцем не пізніше 31 серпня 2021 року; лист до керівництва щодо виявлення порушень та рекомендацій по їх усуненню надається Виконавцем не пізніше 31 серпня 2021 року.

Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується апелянтом, на виконання взятих на себе за Договором зобов`язань, Виконавцем було належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки надано Аудиторські послуги, що підтверджується Актом надання послуг № 332 від 11 серпня 2021 року, який був підписаний уповноваженими представниками Сторін та скріплений печатками Сторін (а.с.23). Відповідно до Акту, Замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконаних робіт (наданих послуг) не має.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач свої обов`язки виконав належним чином відповідно до умов Договору.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору, за надані Аудиторські послуги Замовник сплачує Виконавцю винагороду на поточний банківський рахунок Виконавця, зазначений в розділі 11 даного Договору, у національній валюті України та в безготівковій формі. Загальна вартість послуг становить 930000,00 грн.

Порядок та строки здійснення оплати встановлено в п. 2.З., 2.4. Договору, згідно з якими, Замовник здійснює авансовий платіж у розмірі 50% від загальної вартості послуг (п. 2.2. Договору), що становить 465000,00 грн, протягом 5 банківських днів з дати початку надання аудиторських послуг, визначеної у п. 1.4. даного Договору, а остаточний розрахунок у розмірі 50% в сумі, що становить 465000,00 грн, Замовник здійснює протягом 60 календарних днів з дати підписання Сторонами Акту наданих послуг.

Відповідно до п. 4.1.3. Договору, Замовник бере на себе обов`язок в передбачений цим Договором строк та в установленому порядку прийняти і сплатити надані Аудиторські послуги.

За умовами п.5.9 Договору, за порушення Замовником умов оплати, передбачених даним Договором, останній зобов`язується сплатити на користь Виконавця пеню в розмірі 0,1 % від вартості послуг за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на день прострочення.

Місцевим господарським судом на підставі матеріалів справи встановлено та відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано, що відповідач (Замовник) розрахувався з позивачем (Виконавцем) несвоєчасно та не в повному обсязі, а саме, відповідачем 14.07.2021 було здійснено авансовий платіж у розмірі 465000,00 грн, а також 18.11.2021 (тобто після закінчення встановленого Договором шістдесятиденного строку з дня підписання Акту наданих послуг від 11.08.2021) було здійснено оплату у розмірі 300000,00 грн, отже, заборгованість відповідача за Договором з оплати наданих Аудиторських послуг (основний борг) складає 165000,00 грн.

За таких обставин, вважаючи свої права порушеними, ТОВ Аудиторська компанія "Кроу Україна" 06.04.2023 надіслало до Господарського суду Харківської області позовну заяву, в якій просило стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" 239389,88 грн, в тому числі: 165000,00 грн основного боргу, 15261,37 грн пені за період з 11.10.2021 по 10.04.2022, а також 7174,11 грн 3% річних та 51954,40 грн інфляційного збільшення за період з 11.10.2021 по 23.03.2023.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.57), в якому навів заперечення щодо доводів та розрахунків позивача, а також просив зменшити розмір 3% відсотків річних та пені на 90%, у вимозі щодо стягнення втрат від інфляції відмовити в повному обсязі або зменшити їх розмір на 90%.

За результатами розгляду справи місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги (з наведених вище підстав).

Позивачем вказане рішення не було оскаржено в апеляційному порядку.

Отже, суд апеляційної інстанції переглядає рішення господарського суду в даній справі за апеляційною скаргою відповідача, в межах наведених у скарзі доводів та вимог, відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України.

Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ними з огляду на наступне.

Предметом позову в даній справі є вимога замовника про стягнення з виконавця заборгованості за договором про надання послуг (зі здійсненими на вказану заборгованість нарахуваннями відповідно до умов договору та норм чинного законодавства).

Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 903 ЦК України замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було встановлено вище, наявність у відповідача основної заборгованості перед позивачем за Договором у розмірі 165000,00 грн підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, який не просить в апеляційній скарзі скасувати рішення в частині стягнення суми основного боргу.

Також відповідач не заперечує правильності визначення місцевим господарським судом загального розміру сум пені, річних та інфляційних (як вбачається з оскаржуваного рішення, розмір вказаних сум було встановлено господарським судом у тому числі, з урахуванням доводів, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву).

Водночас апелянт не погоджується з тим, що місцевий господарський суд лише частково задовольнив його клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат, 3% відсотків річних та пені на 90%, зменшивши розмір пені та відсотків річних на 50% та відмовивши у зменшенні розміру інфляційних втрат, тоді як підставою для задоволення відповідного клопотання у повному обсязі, на думку відповідача, є форс-мажорні обставини.

Стосовно вказаних аргументів, колегія суддів зазначає наступне.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч.1 ст.617 ЦК, ч.2 ст.218 Господарського кодексу та ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні").

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Відповідно до п. 8.1, 8.2 Договору, обставинами непереборної сили є стихійні лиха, страйк, війна або загроза війни, терористичний акт, революція, заколот, повстання, масові заворушення, блискавка, пожежа, буря, повінь, землетрус, вибух, що спричиняють неможливість виконання однією із Сторін зобов`язань за цим Договором. При настанні обставин непереборної сили Сторони звільняються від виконання зобов`язань за цим Договором на термін дії таких обставин і усунення їх наслідків.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Президент України видав Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.

Відповідні обставини, про які зазначає відповідач в апеляційній скарзі (військова агресія РФ та її руйнівні наслідки), дійсно є загальновідомими.

Разом з тим, згідно з п.8.3 Договору, наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідним документом Торгово-промислової палати України.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 (на який посилається апелянт у даній справі) засвідчила, що військова агресія РФ проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №906/540/22 зазначив, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без винятку суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Тобто, відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду щодо їх застосування, саме лише посилання учасника справи на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не може бути визнано підставою для висновку про настання форс-мажорних обставин у кожному конкретному випадку, отже такий учасник не звільняється від обов`язку доведення неможливості виконання своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин.

Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абз.3 ч.3 ст.14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні"). Згідно з ч.1 ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Верховний Суд у постановах від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 та від 17.08.2022 y справі №922/854/21 вказав, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної Торгово-промислової палати.

Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставин форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 25.11.2021 у справі №905/55/21).

Тобто навіть за наявності сертифікату Торгово-промислової палати України підлягає доведенню те, що відповідні обставини є надзвичайними і невідворотними, об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22.

Проте відповідачем, всупереч вищенаведеним умовам п.8.3 Договору, не надано до матеріалів справи сертифікату або іншого документа, що засвідчував би зв`язок між обставинами, на які посилається АТ "Завод "Електроважмаш" та неможливістю виконання вказаним підприємством своїх договірних зобов`язань як Замовника за Договором, а також не наведено жодного обґрунтування щодо наявності такого зв`язку враховуючи, зокрема, що оплату отриманих аудиторських послуг мало бути здійснено відповідачем іще у 2021 році, тобто до початку воєнних дій та запровадження в Україні воєнного стану, і що саме внаслідок не здійснення такої оплати відповідачем у встановлений Договором строк позивачем було нараховано на суму основного боргу пеню, відсотки річних та інфляційні втрати (зі стягненням яких у розмірі, зазначеному в оскаржуваному рішенні, не погоджується апелянт).

Також відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції доказів дотримання вимог п.8.5 Договору, яким встановлено, що при настанні обставин непереборної сили та Сторона, для якої виявилось неможливим виконання своїх зобов`язань за Договором, повинна в розумний термін, але в будь-якому випадку не пізніше 10 календарних днів, повідомити іншу Сторону про таку неможливість.

Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у справі №910/15264/21 звернув увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до Торгово-промислової палати за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат Торгово-промислової палати може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти наявність вказаних обставин та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Відповідно до п.8.6 Договору, укладеного сторонами в даній справі № 922/1458/23, у випадку невиконання вимог п. 8.5. цього Договору Сторона, що їх не виконала, позбавляється права посилатися на обставину непереборної сили як на таку, що виключає її відповідальність.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що невиконання п.8.5 Договору № 21/1157-У щодо ненаправлення повідомлення про обставини непереборної сили є само по собі також обставиною форс-мажору, а тому, як наслідок, пункт 8.6 Договору про позбавлення права посилатися на обставини непереборної сили у разі невиконання вимог п.8.5 Договору не має застосовуватися.

Проте, на думку колегії суддів, вищенаведені твердження є довільним тлумаченням змісту Договору, що фактично нівелюють мету відповідних положень, спрямованих на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти наявність вказаних форс-мажорних обставин та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору (про що, зокрема, зазначав Верховний Суд у вищенаведених постановах).

Тому місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні обґрунтовано, із посиланням на пункти 8.5, 8.6 Договору, дійшов висновку про те, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності за неналежне виконання умов Договору через настання форс-мажорних обставин. В апеляційній скарзі відповідачем не наведено переконливих аргументів, що спростовували б зазначений висновок.

Відповідач в апеляційній скарзі також посилається на обставини, що, на його думку, є підставою для зменшення розміру пені на 90% (скрутний фінансовий стан підприємства, яке постраждало внаслідок накладення арештів на його рахунки, епідемії COVID-19, втрати підприємством російського ринку збуту внаслідок збройної агресії РФ тощо).

Стосовно вказаних доводів, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, а також повинен врахувати інші інтереси сторін.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 19.09.2023 у справі № 902/1154/22 тощо).

Колегія суддів зазначає, що апелянт у даній справі № 922/1458/23 не довів, що місцевий господарський суд, частково задовольнивши клопотання відповідача та використавши на власний розсуд надане йому право на зменшення заявленої до стягнення пені на 50% (а не на 90%, як просив відповідач) не узгоджується з вимогами вищенаведених норм закону та практикою Верховного Суду щодо їх застосування.

В апеляційній скарзі відповідачем не наведено доводів, що пеню, нараховану згідно з п.5.9 Договору, необхідно зменшити саме на 90% (враховуючи також, що стягнута оскаржуваним рішенням сума пені 7592,26 грн є невеликою і становить лише 4,6% від суми основного боргу 165000,00 грн), відповідне також стосується і стягнутої місцевим господарським судом 3% річних у розмірі 3580,28 грн, яка становить 2,2% від суми основного боргу.

На думку колегії суддів, навіть з урахуванням кризи у вітчизняній машинобудівній галузі, понесення відповідачем збитків унаслідок бойових дій та інших негативних обставин, на які посилається апелянт, відповідні суми не є для підприємства надмірними, натомість, заперечення відповідача проти стягнення з нього таких незначних сум мають більш негативний вплив на ділову репутацію підприємства (про важливість збереження якої зазначає АТ Завод Електроважмаш в апеляційній скарзі), ніж сплата цих коштів згідно з рішенням суду.

Відповідач також не погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для зменшення розміру інфляційних втрат, оскільки, на його думку, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 мають більш широке трактування та можуть бути застосовані і до інфляційних втрат як до одного з двох видів відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.

Проте, на думку колегії суддів, такі твердження зроблено заявником скарги при довільному тлумаченні змісту зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, яка дійсно містить висновки щодо можливості зменшення відсотків річних (за певних умов, дотриманню яких судом першої інстанції колегія суддів не надає оцінки в даному провадженні, оскільки, як уже зазначалося, позивач не оскаржив в апеляційному порядку рішення в даній справі), однак водночас не містить жодних висновків в обґрунтування можливості зменшення інфляційних нарахувань за будь-яких обставин.

Визначене частиною другою статті 625 ЦК України (до якої не було внесено змін щодо її застосування під час воєнного стану) право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг). Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20.02.2023 у справі №910/15411/21, від 11.07.2023 у справі 910/15410/21 тощо.

Отже, на думку колегії суддів, наведені відповідачем аргументи не можуть бути підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення та для задоволення вимог апеляційної скарги щодо зменшення розміру стягнутих місцевим господарським судом нарахувань на суму основного боргу (пені, 3% річних та інфляційних втрат).

Суд апеляційної інстанції в ході даного провадження надав належну оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін, водночас, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 20.06.2023 у справі №922/1458/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 13.10.2023

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя І.В. Тарасова