АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3599/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Чеголя Є.О.

За участю представників сторін:

від ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ" - адвокат Нагалка Я.Я.

від ТОВ "РЕНТ КОНТРОЛ" - адвокат Єгоров Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.08.2023 (суддя Д`яченко Т.Г.)

у справі №916/3599/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТ КОНТРОЛ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ"

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю Рент Контрол звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат, оформленого повідомленням про розірвання Договору оренди, тощо.

Також, позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив суд першої інстанції :

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат та будь-яким іншим особам вчиняти дії, направлені на перешкоджання Товариству з обмеженою відповідальністю Рент Контрол користуватися об`єктом оренди за Договором оренди частини нежитлової будівлі від 24.01.2020, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат та Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 274, а саме: нежитловою будівлею торгово-офісного центру "МАРСЕЛЬ", площею 2733,9 кв.м, яка розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Ніжинська, 79 (сімдесят дев`ять);

- заборонити суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти дії та вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зміни та припинення за Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол права користування (найму (оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами на нежитлову будівлю торгово-офісного центру "МАРСЕЛЬ", що розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Ніжинська, будинок 79, що виникло на підставі Договору оренди частини нежитлової будівлі від 24.01.2020, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат та Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 274.

В обґрунтування даної заяви позивач зазначив, що на даний час існують ризики вчинення відповідачем та/або іншою особою, якій відповідач бажає передати орендоване позивачем майно у користування, дій, направлених на перешкоджання позивачу користуватися об`єктом оренди у відповідності до умов договору оренди.

У свою чергу, як вказує позивач, безпідставне та необґрунтоване припинення права користування ТОВ Рент Контрол орендованим майном до закінчення строку дії договору оренди призведе до припинення його господарської діяльності і, як наслідок, до неможливості виконання прийнятих на себе зобов`язань за договорами із контрагентами, що, в свою чергу, може призвести до завдання позивачу майнових збитків у вигляді накладення штрафних санкцій за порушення виконання вказаних зобов`язань.

На переконання позивача, в разі невжиття судом заходів забезпечення позову у даній справі, в тому числі шляхом заборони внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач здійснить рецидив власних протиправних діянь, у свою чергу, позивач вкотре буде змушений вживати ряд додаткових заходів для захисту власних прав та законних інтересів як добросовісного орендаря за договором оренди.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.08.2023 по справі №916/3599/23 задоволено заяву ТОВ «Рент Контрол» про забезпечення позову у справі в повному обсязі.

В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що викладені позивачем обставини щодо ймовірного перешкоджання у реалізації здійснення права оренди об`єктом шляхом користування об`єктом оренди за укладеним з відповідачем договором, а також можливість вчинення особами реєстраційних дій щодо припинення права користування позивачем об`єктом оренди, дійсно породжують обґрунтоване припущення стосовно можливості настання зазначених позивачем обставин, внаслідок чого можуть бути порушені права позивача як орендаря за укладеним з відповідачем договором, у зв`язку з чим, на переконання суду першої інстанції, наразі наявні реальні передумови для вжиття заходів забезпечення позову.

На думку суду першої інстанції, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову є адекватними, достатніми для запобігання порушенню прав позивача, дозволять виконати судове рішення в разі його ухвалення на користь позивача, в той час як відповідні заборони, вжиті судом, на думку суду, не будуть мати наслідком втручання в господарську діяльність відповідача.

Також, місцевим господарським судом відзначено, що з урахуванням відсутності у суду інформації з приводу можливих збитків відповідача та їх розміру, правові підстави для зустрічного забезпечення наразі не вбачаються.

Не погодившись із даною ухвалою до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.08.2023 по справі №916/3599/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

На переконання апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги, що укладений між сторонами договір оренди частини нежитлової будівлі станом на теперішній час є розірваним, та, відповідно, договірні відносини між сторонами за вказаним договором припинено як фактично, так і юридично, а тому, у позивача станом на поточну дату відсутнє право на користування нерухомим майном, яке є предметом договору оренди.

При цьому, як стверджує апелянт, станом на поточну дату, односторонній правочин, яким є повідомлення відповідача про розірвання договору оренди є дійсним, а презумпція його правомірності у встановленому законом порядку не спростована.

Відтак, оскільки у позивача відсутнє право на користування частиною нежитлової будівлі, скаржник вважає, що відповідно й відсутні підстави для забезпечення позову у спосіб запропонований позивачем.

Скаржник також наголошує на тому, що в даному випадку не ТОВ «ЮК «СЕНАТ» зловживає своїм правом, маючи намір завдати шкоди ТОВ «РЕНТ КОНТРОЛ», а навпаки, останній шляхом забезпечення позову обмежує відповідача в праві гарантованому Конституцією України володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

В даному випадку, на переконання апелянта, внаслідок протиправного і безпідставного задоволення судом першої інстанції заяви про забезпечення позову, ТОВ «РЕНТ КОНТРОЛ» має змогу користуватися нерухомим майном, без будь-якої законної підстави.

Також, на думку апелянта, є безпідставними посилання позивача на обставини встановлені в іншій справі, за участю тих самих сторін, оскільки встановлені в ній обставини не мають жодного відношення до даної справи, а тому посилання на рішення суду у такій справі є безпідставним.

Наголошує скаржник й на тому, що ТОВ «РЕНТ КОНТРОЛ» не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість припущень про те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у разі набрання законної сили рішенням суду у даній господарській справі про задоволення позову, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а судом в свою чергу не встановлено жодної підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Апелянт вважає, що в даному випадку суд першої інстанції фактично під час вирішення питання щодо забезпечення позову зробив висновок по суті спору, що є грубим порушенням норм процесуального права та суперечить усталеній практиці Верховного Суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.08.2023 по справі №916/3599/23 та призначено справу до розгляду на 11.10.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду заяви про забезпечення позову було всебічно, повно та об`єктивно встановлено наявність достатніх правових підстав для вжиття запропонованих позивачем заходів забезпечення позову.

Позивач також вважає, що задовольняючи заяву ТОВ «РЕНТ КОНТРОЛ» про забезпечення позову, судом не порушено норми ч. 11 ст. 137 ГПК України, якою не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Під час судового засідання від 11.10.2023 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представник позивача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу приписів ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому судових рішень і задоволених вимог позивача

Водночас забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Колегія суддів зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Водночас, для встановлення наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Разом з цим, при дослідженні наявності або відсутності підстав для забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Оскільки в даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведену правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 915/1912/19, від 11.02.2021 у справі № 915/1185/20).

Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову, являються предмет і підстава.

Так, у даному випадку, Товариство з обмеженою відповідальністю Рент Контрол звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат, оформленого Повідомленням про розірвання Договору оренди у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин та порушенням зобов`язань щодо вчасної сплати орендної плати №P3-05/23 від 25.05.2023р., про розірвання Договору оренди частини нежитлової будівлі від 24.01.2020, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат та Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 274.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 24.01.2020р. між сторонами укладено Договір оренди частини нежитлової будівлі, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 274, та як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №342886332 від 15.08.2023, 24.01.2020р. здійснено державну реєстрацію права користування (найму (оренди) на підставі вказаного Договору оренди.

Позивач зазначав, що 24.01.2020р. сторонами підписано Акт приймання-передачі до Договору оренди частини нежитлової будівлі від 24.01.2020р., відповідно до якого орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування частину приміщень нежитлової будівлі торгово-офісного центру МАРСЕЛЬ.

Однак, як наголошує позивач, 25.05.2023р. засобами поштового зв`язку АТ Укрпошта відповідачем повторно спрямовано на адресу позивача Повідомлення №P3-05/23 від 25.05.2023р., ТОВ ЮК СЕНАТ повідомлення ТОВ РЕНТ КОНТРОЛ про одностороннє розірвання Договору оренди на підставі пункту 7.3 вказаного Договору оренди у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин та на підставі ст. 782 Цивільного кодексу України у зв`язку із порушенням ТОВ РЕНТ КОНТРОЛ зобов`язання щодо сплати орендної плати за користування Об`єктом Оренди за період з 24.01.2022р. по 23.01.2023р.

Як зазначає позивач, за своєю суттю вищевказана дія відповідача (направлення Повідомлення про розірвання Договору оренди) є одностороннім правочином, оскільки спрямована на припинення цивільних прав та обов`язків. Водночас, звертаючись до суду з даною заявою, позивач зазначає, що відповідач системно та недобросовісно порушує умови укладеного Договору оренди, вимоги чинного законодавства України, а також діє всупереч висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які викладено у відповідних постановах, тим самим порушуючи права та законні інтереси позивача як законного та добросовісного володільця об`єкту оренди.

Позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат, посилаючись на форс-мажор за змістом Повідомлення №РЗ- 05/23 від 25.05.2023р., не доводить причинно-наслідкового зв`язку між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання за Договором оренди та вказує, що наведені відповідачем аргументи та доводи щодо одностороннього розірвання Договору оренди він вважає безпідставними та непідтвердженими жодними належними достатніми, допустимими та вірогідними доказами у справі.

За посиланням позивача, повторно звертаючись до позивача з повідомленням про одностороннє розірвання Договору оренди, відповідач зловживає своїм правом, маючи намір завдати шкоди Товариству з обмеженою відповідальністю Рент Контрол та вжиті відповідачем протиправні заходи за фактом першого надіслання позивачеві повідомлення про розірвання Договору оренди свідчать про достатність правових підстав забезпечення позову у даній справі.

Позивачем було повідомлено суд, що в провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/2518/22, зокрема, про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від Договору оренди частини нежитлової будівлі, укладеного між сторонами 24.01.2020р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 274, що вчинений TOB ЮК СЕНАТ відповідно до повідомлення №1-П/07-22 від 13.07.2022р.

На думку позивача, реалізуючи власний намір усунути орендаря від користування об`єктом оренди, відповідач вчинив правочин одностороннього розірвання Договору оренди як передумову вчинення наступних протиправних реєстраційних дій та фактично миттєвого укладення договору оренди того ж нерухомого майна із третьої особою, що дає позивачеві обґрунтовану підставу для висновку про цілком вірогідні аналогічні за своєю концепцією дії недобросовісного орендодавця.

За наслідками розгляду справи, господарський суд дійшов висновків про те, що одностороння відмова відповідача від Договору оренди суперечить приписам законодавства і підлягає визнанню недійсною, окрім того, судом визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію від 15.07.2022 року № 64196662, скасовано державну реєстрацію припинення за Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол права користування (найму(оренди) нерухомим майном, поновлено за Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол речове право користування (найму(оренди) нерухомим майном. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.05.2023р. по справі №916/2518/22 апеляційну скаргу Товариста з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 09.02.2023р. у справі №916/2518/22 залишено без змін.

За твердженням позивача, спрямовуючи орендареві Повідомлення №P3-05/23 від 25.05.2023р., відповідач безпідставно посилається на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю Рент Контрол зобов`язань щодо сплати орендної плати, наведений довід відповідача дійсності не відповідає, заборгованість з орендних платежів відсутня.

Позивачем наголошено, що Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.02.2023р. у справі №916/2518/22 встановлено, що відповідно до наявних в матеріалах справи виписок по банківському рахунку позивача та платіжних доручень, останнім протягом січня 2020 - травня 2022 перераховувались відповідачу кошти за оренду приміщення відповідно до укладеного Договору та зазначено, що фінансові зобов`язання за вищенаведений орендодавцем період виконано орендарем у повному обсязі попри те, що позивач був наділений правом відтермінування орендних платежів на весь період дії карантину.

Також позивач зазначає, що ним орендні платежі за Договором оренди погашено, в тому числі, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які виникли між сторонами за взаємними зобов`язаннями сторін.

Позивачем зазначено, що оскільки сторонами узгоджено період орендних платежів у 1 рік, тому приписи ст. 782 ЦК України із встановленим тримісячним строком прострочення не підлягають правозастосуванню до договірних відносин сторін, а отже доводи та аргументи, викладені за змістом Повідомлення №PЗ-05/23 від 25.05.2023р., не є правовою підставою для розірвання договору за ініціативою Орендодавця.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.137 ГПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачу або підлягають передачі або сплаті і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Колегія суддів вважає, що з огляду на предмет та підстави позову заявлені у даній справі, запропоновані позивачем та застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є цілком обґрунтованими та такими, що направлені на забезпечення справедливого та ефективного захисту порушених прав, та можливість позивача захистити своє право в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що вжитті заходи забезпечення позову не завдадуть шкоди та збитків відповідачу, як власнику переданого в оренду майна, не позбавлять його прав на володіння таких нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право реалізувати (передати в оренду) вказане майно третім особам.

Подібні за своїм змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.10.2020р. у справі №915/373/20, від 03.12.2021р. у справі №910/4777/21.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22.02.1994р. у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006р. у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008р. нагадував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, допускається накладення судами арешту або інших обмежень щодо розпорядження майном особи, за умови дотримання таких вищенаведених вимог, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес. Дана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 16.09.2020р. у справі №910/13208/19.

Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь заявника вже не призведе до захисту прав або інтересів заявника, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що проведення реєстраційних дій (щодо реєстрації прав/обтяжень прав) зупиняється, зокрема на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Згідно з частиною 2 цієї статті Закону, судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Відповідно до ч.3 ст.25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Відтак, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У той же час, заборона державним реєстраторам вносити відповідні зміни до реєстру є тимчасовою та не має своїм наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності власника спірного нерухомого майна (дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.09.2021р. у справі 910/18567/20).

За наведених обставин, невжиття заявлених заходів забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, неможливості їх захистити в межах одного судового провадження без нових звернень позивача до суду, зокрема в разі відчуження (передачі в оренду) відповідачем спірного нерухомого майна.

Відтак, визначені позивачем способи забезпечення позову є адекватними та співмірними, мають логічний зв`язок з предметом позовних вимог, і можуть забезпечити ефективний захист прав або інтересів позивача в разі ухвалення рішення про задоволення позову (близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №904/2641/19, від 07.04.2023р. у справі №910/15043/21 (910/10070/22)).

При цьому, колегія суддів залишає поза увагою доводи, як апелянта, так і позивача, які ґрунтуються на наявності або відсутності підстав для розірвання договору оренди укладеного між сторонами, форс-мажорних обставин, порушення зобов`язань щодо своєчасного внесення орендних платежів, інших обставин, які сточуються виконання сторонами умов договору оренди, оскільки такі обставини не досліджуються під час вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, а мають бути вирішені під час розгляду справи по суті.

Судова колегія також не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що запровадженні судом першої інстанції заходи забезпечення позову фактично є тотожними задоволенню позовних вимог, оскільки у даному випадку процесуальна заборона у вчиненні дій (заборони перешкоджати користуватися майном) за своїм змістом не є тотожною задоволенню позовної вимоги про визнання недійсною односторонньої відмови від договору, адже заборона перешкоджати користуватися майном до вирішення спору по суті не свідчить про чинність договору після ухвалення рішення у справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові №910/11021/22 від 17.04.2023.

Відтак, у даному випадку, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не можна вважати такими, що є тотожними задоволенню позовних вимог, адже застосована судом заборона вчинення певних дій не свідчить про поновлення (чинність) договору оренди.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що під час судового засідання від 11.10.2023 представником апелянта було зазначено про те, що у проваджені Господарського суду Одеської області знаходиться справа №916/3610/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Контрол» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Сенат» про визнання права володіння та користування нерухомим майном на підставі договору оренди частини нежитлової будівлі від 24.01.2020, який укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №274.

При цьому, як зазначив представник апелянта, у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Контрол» просило визнання за ним права володіння та користування нерухомим майном площею 1549 кв.м., в той час, як у справі, які наразі переглядається судом апеляційної інстанції, позивач просить заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Сенат та будь-яким іншим особам вчиняти дії, направлені на перешкоджання Товариству з обмеженою відповідальністю Рент Контрол користуватися об`єктом оренди, а саме: нежитловою будівлею торгово-офісного центру "МАРСЕЛЬ", площею 2733,9 кв.м.

Наразі, як зазначив представник апелянта, Господарським судом Одеської області ухвалою від 09.10.2023 об`єднано в одне провадження справу №916/3610/23 зі справою №916/3599/23, провадження по якій відкрито раніше та присвоєно об`єднаній справі № 916/3599/23.

З огляду на таке, представник апелянта звертає увагу на те, що судом першої інстанції вжито заходи забезпечення позову щодо майна площею 2733,9 кв.м., у той час як в позові по справі №916/3610/23 ТОВ «Рент Контрол» просило визнання за ним права володіння та користування нерухомим майном площею 1549 кв.м.

Однак, колегією суддів такі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі обставини не були предметом розгляду та дослідження у суді першої інстанції, під час вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Не було зазначено ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ" про наявність таких обставин й в апеляційній скарзі. Також апелянт не скористався своїм правом на подання доповнень до апеляційної скарги у відповідності до приписів ст. 266 ГПК України.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції залишає поза увагою додаткові доводи наведені представником апелянта під час судового засідання від 11.10.2023.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 22.08.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.08.2023 у справі №916/3599/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.10.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.