РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023Справа № 910/7821/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут"

до Акціонерного товариства "Мегабанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія"

про визнання припиненим зобов`язання

Представники:

від позивача: Єфременко В.М.

від відповідача: Зінчук Я.В.

від третьої особи: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання припиненим зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач направив відповідачу заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог №547007-СЛ-1880-0323 від 28.03.2023, відтак, зобов`язання за Договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021 припинені в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2023 позовну заяву залишено без руху.

26.05.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2023 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 04.07.2023.

04.07.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшли клопотання про зупинення розгляду справи та клопотання про долучення доказів.

У підготовче засідання 04.07.2023 прибув представник відповідача, представники позивача у підготовче засідання не прибули.

Представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Так, позивач просив суд зупинити провадження у справі № 910/7821/23 до набрання законної сили рішенням у справі №640/12723/22, що перебуває на розгляді у Верховному Суді, оскільки у справі №640/12723/22 буде встановлено факт протиправності та скасовано Рішення №261-рш/БТ Правління Національного банку України від 02 червня 2022 року «Про віднесення Акціонерного товариства «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних», що в свою чергу підтвердить правомірність договору № 12А167-26-23 про відступлення права вимоги, що однозначно вплине на рішення у справі №910/7821/23.

Розглянувши клопотання, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення, зважаючи на наступне.

Пунктом 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Так, судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року у справі № 640/12723/22, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2023 року, адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано Рішення №261-рш/БТ Правління Національного банку України від 02 червня 2022 року "Про віднесення АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МЕГАБАНК" до категорії неплатоспроможних".

Відповідно до ч. 1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Тобто, станом на момент розгляду клопотання позивача, рішення у справі № 640/12723/22 набрало законної сили, а відтак, відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі № 910/7821/23 до набрання законної сили рішенням у справі № 640/12723/22.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 04.07.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 25.07.2023.

18.07.2023 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 25.07.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 910/7821/23.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2023 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 25.07.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 910/7821/23 з підстав відсутності технічної можливості.

25.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли пояснення на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

У підготовче засідання 25.07.2023 прибули представники сторін.

Представник позивача просив оголосити перерву у підготовчому засіданні з метою ознайомлення зі справою.

Суд задовольнив клопотання позивача та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 05.09.2023.

03.08.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання 05.09.2023 прибули представники сторін.

Представник відповідача підтримав клопотання про залучення третьої особи, представник позивача заперечив проти клопотання про залучення третьої особи та просив відкласти підготовче засідання.

За змістом ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання проводиться за правилами, передбаченими статтями 196 - 205 цього Кодексу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цією главою.

Суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 202 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 182 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2023 суд ухвалив: залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія»; підготовче засідання відкласти на 19.09.2023.

08.09.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду.

19.09.2023 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 19.09.2023 прибув представник позивача. Представники відповідача та третьої особи в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні 19.09.2023 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.10.2023.

У судове засідання 10.10.2023 прибули представники сторін. Представники третьої особи не прибули.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 10.10.2023, за відсутності представників третьої особи, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 10.10.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.10.2021 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» (банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» (клієнт, позивач) укладено договір № 399 про надання гарантії, за умовами п.1.1 якого банк надає клієнту послуги з видачі тендерної гарантії на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотраснпортної системи України» з метою забезпечення виконання клієнтом зобов`язання перед бенефіціаром за закупівлею: договором транспортування природного газу № від 18.12.2019 на наступних умовах: сума гарантії 9 000 000 грн; строк гарантії - до 28.10.2022 включно.

На підставі рішення Правління Національного банку України №261-рш/БТ від 02.06.2022 «Про віднесення Акціонерного товариства «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 червня 2022 року №383 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «МЕГАБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку запроваджено тимчасову адміністрацію в Акціонерному товаристві «Мегабанк».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України з 22 липня 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав ліквідацію Акціонерного товариства «Мегабанк» строком на три роки з 22 липня 2022 року до 21 липня 2025 року включно.

15.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» укладено договір №12А167-26-23 про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.2 договору новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від Акціонерного товариства «Мегабанк» виконання визначеного в основному договорі зобов`язання з повернення грошових коштів (вкладу) в розмірі 90 246,58 грн.

Згідно з п. 1.4. договору право вимоги, що відступається за цим договором, переходить до нового кредитора з моменту укладення цього договору. Додаткового оформлення відступлення права вимоги не вимагається. Після переходу права вимоги до нового кредитора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідне право вимоги.

28.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» направило на адресу Акціонерного товариства «Мегабанк» повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні №547007-СЛ-1879-0323, яким позивач повідомив відповідача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» є новим кредитором за зобов`язанням Акціонерного товариства «Мегабанк» повернути грошові кошти (вклад) в розмірі 90 246,58 грн за договором № 59/2021 банківського строкового вкладу юридичної особи (з виплатою процентів щомісяця) від 24 вересня 2021 року.

28.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» направило на адресу Акціонерного товариства «Мегабанк» заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог №547007-СЛ-1880-0323.

У заяві про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог №547007-СЛ-1880-0323 від 28.03.2023 позивач зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» має перед Акціонерним товариством «Мегабанк» невиконане грошове зобов`язання з погашення заборгованості по сплаті комісійної винагороди за договором про надання гарантії № 3919 від 29.10.2021 за період з 01.02.2022 року по 02.06.2022 року включно в сумі 90 246,58 грн.

Одночасно, в заяві зазначено, що Акціонерне товариство «Мегабанк» має перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» невиконане грошове зобов`язання з повернення грошових коштів в розмірі 90 246,58 грн, яке виникло на підставі та у відповідності до договору № 59/2021 банківського строкового вкладу юридичної особи (з виплатою процентів щомісяця) від 24.09.2021, та право вимоги щодо виконання якого відступлене Товариством з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» на підставі договору про відступлення права вимоги від 15 березня 2023 року.

У заяві №547007-СЛ-1880-0323 від 28.03.2023 вказано, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» та Акціонерного товариства «Мегабанк» щодо виконання зазначених вище зобов`язань є зустрічними, однорідними, строк виконання яких настав, відповідно такими, зарахування яких допускається законодавством України.

Враховуючи вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут», керуючись статтею 601 Цивільного кодексу України, повідомило Акціонерне товариство «Мегабанк» про припинення свого зобов`язання з погашення заборгованості по сплаті комісійної винагороди за договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021 за період з 01.02.2022 по 02.06.2022 включно в сумі 90 246,58 грн шляхом повного зарахування наступних зустрічних однорідних вимог:

- вимоги Акціонерного товариства «Мегабанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» щодо погашення заборгованості по сплаті комісійної винагороди за договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021 за період з 01.02.2022 по 02.06.2022 включно в сумі 90 246,58 грн;

- вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» до Акціонерного товариства «Мегабанк» щодо виконання останнім грошового зобов`язання з повернення грошових коштів в розмірі 90 246,58 грн, яке виникло на підставі та у відповідності до договору № 59/2021 банківського строкового вкладу юридичної особи (з виплатою процентів щомісяця) від 24.09.2021, та право вимоги щодо виконання якого відступлене Товариством з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» на підставі договору про відступлення права вимоги від 15 березня 2023 року.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач зважаючи на заперечення банку проти зустрічного зарахування вимог, просить суд визнати припиненими зобов`язання за Договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021, укладеного між АТ «Мегабанк» та ТОВ «Миколаївгаз Збут» в розмірі 90 246,58 грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що на підставі рішення правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було ухвалено рішення "Про запровадження в Акціонерному товаристві "Мегабанк" тимчасової адміністрації та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", а у подальшому рішення "Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства "Мегабанк" та делегування повноважень ліквідатора банку", а отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норми ст.ст. 36, 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". До того ж, скасування у судовому порядку рішень, на підставі яких було розпочато процедуру ліквідації банку, в силу норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не скасовує та не зупиняє відповідної процедури виведення банку з ринку.

Третя особа підтримує позовні вимоги та зазначає, що враховуючи зустрічність, однорідність взаємних вимог, строк виконання яких настав, позивач правомірно в односторонньому порядку здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, а відтак, зобов`язання позивача перед відповідачем в сумі 90 246,58 грн є припиненими.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.10.2022 по справі №910/14224/20 вказала, що особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Саме цим спори про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань відрізняються від спорів про зміну, припинення правовідносин (наприклад, зміну, розірвання договору), коли договірні відносини між сторонами змінюються або припиняються внаслідок судового рішення.

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України, є визнання права. Норми частини другої статті 20 Господарського кодексу України визначають такі способи захисту, як визнання наявності або відсутності прав.

Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Як встановлено судом, 28.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» направило на адресу Акціонерного товариства «Мегабанк» повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні №547007-СЛ-1879-0323, яким позивач повідомив відповідача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» є новим кредитором за зобов`язанням Акціонерного товариства «Мегабанк» повернути грошові кошти (вклад) в розмірі 90 246,58 грн за договором № 59/2021 банківського строкового вкладу юридичної особи (з виплатою процентів щомісяця) від 24 вересня 2021 року.

28.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» направило на адресу Акціонерного товариства «Мегабанк» заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог №547007-СЛ-1880-0323.

У заяві про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог №547007-СЛ-1880-0323 від 28.03.2023 позивач зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» має перед Акціонерним товариством «Мегабанк» невиконане грошове зобов`язання з погашення заборгованості по сплаті комісійної винагороди за договором про надання гарантії № 3919 від 29.10.2021 за період з 01.02.2022 року по 02.06.2022 року включно в сумі 90 246,58 грн.

Одночасно, в заяві зазначено, що Акціонерне товариство «Мегабанк» має перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» невиконане грошове зобов`язання з повернення грошових коштів в розмірі 90 246,58 грн, яке виникло на підставі та у відповідності до договору № 59/2021 банківського строкового вкладу юридичної особи (з виплатою процентів щомісяця) від 24.09.2021, та право вимоги щодо виконання якого відступлене Товариством з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» на підставі договору про відступлення права вимоги від 15 березня 2023 року.

Судом було встановлено, що у заяві №547007-СЛ-1880-0323 від 28.03.2023 вказано, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» та Акціонерного товариства «Мегабанк» щодо виконання зазначених вище зобов`язань є зустрічними, однорідними, строк виконання яких настав, відповідно такими, зарахування яких допускається законодавством України.

Враховуючи вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут», керуючись статтею 601 Цивільного кодексу України, повідомило Акціонерне товариство «Мегабанк» про припинення свого зобов`язання з погашення заборгованості по сплаті комісійної винагороди за договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021 за період з 01.02.2022 по 02.06.2022 включно в сумі 90 246,58 грн шляхом повного зарахування наступних зустрічних однорідних вимог:

- вимоги Акціонерного товариства «Мегабанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» щодо погашення заборгованості по сплаті комісійної винагороди за договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021 за період з 01.02.2022 по 02.06.2022 включно в сумі 90 246,58 грн;

- вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» до Акціонерного товариства «Мегабанк» щодо виконання останнім грошового зобов`язання з повернення грошових коштів в розмірі 90 246,58 грн, яке виникло на підставі та у відповідності до договору № 59/2021 банківського строкового вкладу юридичної особи (з виплатою процентів щомісяця) від 24.09.2021, та право вимоги щодо виконання якого відступлене Товариством з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» на підставі договору про відступлення права вимоги від 15 березня 2023 року.

Щодо тверджень позивача про припинення вказаних вище зобов`язань сторін у порядку ст.601 Цивільного кодексу України шляхом їх зарахування, суд зазначає таке.

За приписами ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); - строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Суд зазначає, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами (аналогічний висновок міститься у п. п. 28, 29 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19).

Наразі, суд звертає увагу учасників судового процесу на те, що потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування. Адже сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання. Необхідним і достатнім є наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча б однієї із сторін. Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково. Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог можливе на будь-якій стадії розвитку відносин сторін, у тому числі й на стадії виконання судового рішення. Вказану правову позицію було висловлено Верховним Судом у постанові від 08.09.2021 по справі №761/33621/18.

Проте, звертаючись до відповідача із заявою про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» не було прийнято до уваги приписи ст.602 Цивільного кодексу України, якою визначено випадки, за яких зарахування зустрічних вимог є недопустимим.

Зокрема, вказаною правовою нормою передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом вище було встановлено, що на підставі рішення Правління Національного банку України №261-рш/БТ від 02.06.2022 «Про віднесення Акціонерного товариства «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 червня 2022 року №383 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «МЕГАБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку запроваджено тимчасову адміністрацію в Акціонерному товаристві «Мегабанк».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України з 22 липня 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав ліквідацію Акціонерного товариства «Мегабанк» строком на три роки з 22 липня 2022 року до 21 липня 2025 року включно.

Зі змісту ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

За приписами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на правочини, зобов`язання за якими припиняються у процедурі ліквідаційного неттінгу, що здійснюється в порядку, встановленому статтею 54-1 цього Закону, та припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог боржника, який одночасно є кредитором банку, що ліквідується. Зарахування зустрічних однорідних вимог боржника, який одночасно є кредитором банку, що ліквідується, здійснюється під час задоволення Фондом відповідної черги акцептованих вимог кредиторів, до якої віднесені вимоги такого кредитора, за заявою кредитора банку і в сумі, що не перевищує суму акцептованих вимог за заявою банку.

Отже, у даному випаду, з огляду на те, що відповідно до рішення Правління Національного банку України з 22 липня 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав ліквідацію Акціонерного товариства «Мегабанк» строком на три роки з 22 липня 2022 року до 21 липня 2025 року включно, припинення зобов`язання за договором про надання гарантії №391 від 29.10.2021, укладеним між Акціонерним товариством "Мегабанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут" шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є недопустимим в силу ст.602 Цивільного кодексу України та п.8 ч.2 ст.46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Одночасно, наведені висновки суду не спростовуються посиланням позивача на те, що постанови правління Правління Національного банку України про віднесення Акціонерного товариства «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних та ліквідацію Акціонерного товариства «Мегабанк» скасовано в судовому порядку. Означені висновки суду ґрунтуються на такому.

Дійсно, рішенням від 10.11.2022 Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/12723/22 скасовано рішення Правління Національного банку України №261-рш/БТ від 02.06.2022 «Про віднесення Акціонерного товариства «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних». Вказане рішення Окружного адміністративного суду м.Києва у справі №640/12723/22 залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2023.

Однак, в контексті вказаних обставин, слід враховувати, що за приписами ч.7 ст.77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" розпочата процедура ліквідації банку не може бути зупинена/припинена, у тому числі в разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що були підставою для її початку.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, розпочата процедура ліквідації Акціонерного товариства "Мегабанк" не була зупинена/припинена із скасуванням вказаного вище акту Національного банку України, а отже, обмеження (правові наслідки початку процедури ліквідації банку) не припинили своєї дії та розповсюджуються на спірні правовідносини сторін, а отже, зарахування зустрічних однорідних вимог позивача та відповідача на підставі заяви №547007-СЛ-1880-0323 від 28.03.2023 Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» є недопустимим.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного у сукупності, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут" до Акціонерного товариства "Мегабанк" про визнання припиненими зобов`язання за Договором про надання гарантії № 399 від 29.10.2021, укладеного між АТ «Мегабанк» та ТОВ «Миколаївгаз Збут» в розмірі 90 246,58 грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, - задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників даної справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача з огляду на відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 19.10.2023

Суддя Ю.В. Картавцева