ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1685/23

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ»

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023, суддя суду першої інстанції Нікітенко С.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 14.07.2023

по справі №916/1685/23

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ»

до: Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ»

про стягнення 175 115,91 грн.

ВСТАНОВИВ

Описова частина.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ», в якій просило суд стягнути заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 156 843,98 грн, пеню у розмірі 13 966,96 грн, 3% річних у розмірі 837,93 грн та інфляційні витрати в розмірі 3 467,04 грн.

Позов в частині стягнення основного боргу обґрунтовано тим, що відповідач не в повному обсязі оплатив спожиту у січні 2023 року електричну енергію на суму 156 843,98 грн. Крім того, вимоги в частині стягнення з відповідача суми пені у розмірі 13 966, 96 грн., суми 3% річних у розмірі 837,93 грн. та суми інфляційних витрат в розмірі 3 467,04 грн. обґрунтовані несвоєчасною оплатою спожитої електричної енергії.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 позов задоволено повністю; стягнуто з Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 156 843,98 грн, суму пені в розмірі 13 966,96 грн, суму 3% річних у розмірі 837,93 грн, суму інфляційних витрат в розмірі 3 467,04 грн та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд обґрунтував своє рішення тим, що 24 січня 2022 року між КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» та ТОВ «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ», за результатами проведення процедури відкритих торгів, було укладено Договір про закупівлю електричної енергії у постачальника № Ел-2401/т, (далі - Договір). За розрахунковий період січня 2023 відповідачем спожито електричної енергії 73062 кВт*год на загальну суму з ПДВ 341 199,54 грн., вартість якої сплачено відповідачем частково лише у розмірі 184 355,56 грн., а відтак у КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» виникла заборгованість перед ТОВ «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» 156 843,98 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, в частині стягнення з відповідача суми пені у розмірі 13 966, 96 грн., суми 3% річних у розмірі 837,93 грн. та суми інфляційних витрат в розмірі 3 467,04 грн. суд пославшись на відповідні норми Цивільного та Господарського кодексів України і п. 9.1. Договору, які передбачають відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, а також перевіривши правильність виконаних позивачем розрахунків за Договором? знайшов їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23.

Відповідач зазначає, що затримка оплати за спожиту електричну енергію з його боку відбулася з причин відсутності коштів на розрахунковому рахунку, а саме пов`язана з затримкою фінансування. З цих підстав, відповідач зазначає, що останнім строком оплати за спожиту електричну енергію є п`ятий робочий день з дня надходження коштів на рахунок КП «МІСЬКІ ДОРОГИ».

Також відповідач зазначає, що невиконання в повному обсязі зобов`язань за Договором з його боку є наслідком виникнення непереборної сили (форс-мажорних обставин). З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі по тексту - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Тобто, ТПП України листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнає форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022, та підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними, як для суб`єктів господарювання так і для населення.

Крім того, апелянт зазначив, що розрахунки позивача, з якими погодився суд першої інстанції, по нарахуванню пені, 3% річних та інфляційних є невірними, а саме: помилково зазначено період прострочення, кількість днів прострочення та формули розрахунків.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 року по справі № 916/1685/23 та ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

09.08.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» надійшов відзив на апеляційну скаргу Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23.

Позивач зазначає, що відсутність бюджетного фінансування коштів не є підставою для звільнення КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» від відповідальності за порушення перед позивачем зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором за спожиту електричну енергію. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.07.2019 у справі № 910/4377/18 та від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18.

Позивач вказав, що посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не може вважатись безумовним підтвердженням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та для доведення їх наявності, в якості доказу, необхідно надати сертифікат Торгово-промислової палати України. В свою чергу, Лист ТПП, розміщений на веб-сайті Торгово-промислової палати України, не може вважатись сертифікатом про форс-мажорні обставини, виданим Торгово-промисловою палатою України Відповідачу, і, як наслідок, доказом дії обставин непереборної сили.

Керуючись викладеним вище, позивач просить апеляційну скаргу Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» залишити без задоволення, а Рішення Господарського суду Одеської області від 14 липня 2023 року по справі № 916/1685/23 - без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1685/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2023.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/1685/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 у справі №916/1685/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/1685/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1685/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23; розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 18.09.2023.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 21.08.2023, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/1685/23, направлялася на адресу сторін у справі засобами поштового зв`язку у встановленому законом порядку та була отримана позивачем 29.08.2023, відповідачем 28.08.2023.

Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.

14 січня 2020 року ТОВ «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» отримало ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, яка видана Постановою державного Регулятора - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг України (НКРЕКП) № 103 від 14.01.2020.

Відповідно до Розділу III ПРРЕЕ, місцем провадження господарської діяльності електропостачальника є територія України.

24 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» (надалі - постачальник) і Комунальним підприємством «МІСЬКІ ДОРОГИ» (надалі - споживач) був укладений Договір про закупівлю електричної енергії у постачальника № Ел-2401/т (надалі - Договір), згідно умов якого встановлюється порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами за взаємною згодою сторін, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України та абз. 3,4 п. 3.1.7. Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018 (п. 1.1. Договору).

Відповідно до умов п. 2.1. Договору, постачальник продає електричну енергію, код 09310000-5 - Електрична енергія за ДК 021:2015 „Єдиний закупівельний словник, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Кількість електричної енергії на 2022 рік визначено в обсязі 561605 кВт*год. відповідно до Додатку 3 до Договору „Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу (чем).

Строк постачання електричної енергії: до 31.12.2022 (п. 2.3. Договору).

Згідно умов п. 5.1. Договору, ціна цього договору на 2022 рік становить 2221427,89 (два мільйони двісті двадцять одна тисяча чотириста двадцять сім грн. 89 коп.), у тому числі ПДВ - 370237,98 (триста сімдесят тисяч двісті тридцять сім грн. 98 коп.). Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.

Оплата за спожиту електроенергію здійснюється споживачем самостійно, на підставі рахунків та актів прийняття-передавання товарної продукції, на протязі 5-ти банківських днів. У випадку затримки оплати замовником, з причин відсутності коштів на розрахунковому рахунку (затримка фінансування). Замовник зобов`язується провести оплату наданих послуг на протязі 5 (п`яти) робочих днів з дня надходження коштів на рахунок. Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього Договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про надання звернень, скарг та претензій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки (п. 5.7. Договору).

Відповідно до п. 5.8. Договору, у разі порушення Споживачем строків оплати за цим Договором, Постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен день прострочення оплати, розмір пені 0,5% але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період за який здійснюється нарахування та сплачується Споживачем за вимого. Постачальника.

Відповідно до умов п. 2) 6.2 Договору споживач має право, зокрема, отримувати електричну енергію безперервно, на умовах, зазначених у цьому договорі.

Згідно умов 2) п. 7.1 Договору постачальник має право, зокрема, отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (п. 9.1. Договору).

Відповідно до умов п. 13.1 Договору, він набирає чинності з дня його підписання та укладається на термін до 31 грудня 2022 року, а у частині взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань.

Згідно умов п.п. 13.10. Договору, невід`ємною частиною Договору є Додатки:

1) № 1 Заява приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу;

2) № 2 Комерційна пропозиція;

3) № 3 Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу(чем).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами до Договору №Ел-2401/т укладено ряд додаткових угод, якими зменшено обсяги електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни, а саме:

- додаткову угоду № 1 від 24.01.2022;

- додаткову угоду № 2 від 23.09.2022;

- додаткову угоду № 3 від 19.12.2022;

- додаткову угоду № 4 від 28.12.2022, якою строк постачання електричної енергії та термін дії Договору продовжено до 28 лютого 2023 року;

- додаткову угоду № 5 від 31.01.2023;

- додаткову угоду № 6 від 31.01.2023, якою, зокрема, збільшено суму Договору на 390492,42 грн з урахуванням ПДВ, що не перевищує 20% початкової суми Договору. Кількість електричної енергії на 2020 рік визначено в обсязі 478 773 кВт*год. Кількість електричної енергії на січень 2023 року визначено в обсязі 83 617 кВт*год. Ціна договору становить 2 342 954,50 грн, в тому числі ПДВ 390 492, 42 грн. На 2022 рік 1 952 462, 08 грн, в тому числі ПДВ 345 410,35 грн, на січень 2023 390 492, 42 грн, в тому числі ПДВ 65 082, 07.

За січень 2023 року Позивач виставив Відповідачу рахунки на оплату та надав акти/приймання-передачі за спожиту електричну енергію, а саме рахунок на оплату №153 від 31.01.2023 та акт приймання-передачі № 153 від 31.01.2023 про споживання 73 062 кВт/год. електричної енергії на загальну суму 341 199,54 рахунок та акт приймання-передачі було відправлено та доставлено Споживачу 07.02.2023.

Дані обставини відповідач не спростовує.

Позивач зазначив, що за проханням Споживача, обсяги споживання за січень 2023 року були поділені на два рахунки та акти приймання-передачі, а саме:

- рахунок на оплату №153 від 31.01.2023 та акт приймання-передачі №153 від 31.01.2023 про споживання 39 476,565 кВт/год. електричної енергії на загальну суму 184 355,56 грн. з ПДВ.

- рахунок на оплату № 356 від 31.01.2023 р. та акт приймання-передачі №356 від 31.01.2023 про споживання 33 585,435 кВт/год. електричної енергії на загальну суму 156 843,98 грн. з ПДВ.

Відповідач розрахувався за рахунком на оплату та наданим актом приймання-передачі № 153 від 31.01.2023 за споживання 39 476,565 кВт*год електричної енергії у повному обсязі на суму 184 355,56 грн з ПДВ.

Проте за рахунком на оплату та наданим актом приймання-передачі № 356 від 31.01.2023 за споживання 33 585,435 кВт*год електричної енергії у повному обсязі на суму 156 843,98 грн. з ПДВ, відповідач не розрахувався.

Дані обставини стали підставою для звернення з позовною заявою.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

У відповідності до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

За змістом ч. 2 ст. 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Згідно з ч. 5 ст. 275 ГК України енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами.

Пунктом 4.21 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 оплата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію має здійснюватись згідно зі строками, встановленими договором та сформованим відповідним учасником роздрібного ринку платіжним документом. Зазначені строки не можуть бути меншими за 5 днів з дня надання платіжного документа споживачу.

Відповідно до пункту 5.2.1 ПРРЕЕ електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.

Згідно із пунктом 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

На підставі укладеного між сторонами Договору №Ел-2401/т про закупівлю електричної енергії у постачальника від 24.01.2022, у відповідача виникло зобов`язання оплатити позивачу вартість спожитої електричної енергії у лютому 2023, протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунків та актів прийняття-передавання товарної продукції.

За розрахунковий період січня 2023 відповідачем спожито електричної енергії 73062 кВт*год на загальну суму з ПДВ 341199,54 грн.

За січень 2023 року Позивач виставив Відповідачу рахунки на оплату та надав акти/приймання-передачі за спожиту електричну енергію, а саме рахунок на оплату №153 від 31.01.2023 та акт приймання-передачі № 153 від 31.01.2023 про споживання 73 062 кВт/год. електричної енергії на загальну суму 341 199,54 рахунок та акт приймання-передачі було відправлено та доставлено Споживачу 07.02.2023.

Тобто крайній строк виконання зобов`язання з оплати за січень 2023 року припадав на 14.02.2023.

Як було встановлено вище, вартість поставленої у січні 2023 року електричної енергії оплачено відповідачем частково, лише у розмірі 184 355,56 грн.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у відповідача виникла заборгованість перед позивачем 156 843,98 грн.

Згідно вимог ч. 7 ст. 193 ГК України законодавцем в імперативному порядку закріплено, що не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 525 Цивільного Кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було становлено вище, відповідачем не здійснено оплату електричної енергії, спожитої у січні 2023 в сумі 156843,98 грн. При цьому, відповідачем не надано до суду жодних зауважень щодо розміру спожитої у січня 2023 електричної енергії в обсязі 73062 кВт*год згідно акту приймання-передачі №153 від 31.01.2023.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту активну електричну енергію у розмірі 156 843,98 грн є обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми пені у розмірі 13966,96 грн, суми 3% річних у розмірі 837,93 грн та суми інфляційних втрат у розмірі 3467,04 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (п.9.1. Договору).

У даному випадку, крайній строк виконання зобов`язання з оплати поставленої електричної енергії припадав на 14.02.2023, тому позивач обґрунтовано починаючи з 15.02.2023 нарахував на невиконане зобов`язання пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів перевірила правильність виконаних позивачем розрахунків за Договором про закупівлю електричної енергії у постачальника № Ел-2401/т від 24.011.2022 пені, інфляційних витрат та 3% річних (т. 1, а.с. 4-5), та встановила, що вони є обґрунтованими та арифметично вірними.

В той же час, посилання апелянта на хибність наведених позивачем розрахунків не знайшли свого підтвердження. Апелянт не зазначив, в чому саме позивач конкретно допустився помилок при розрахунках, не надав власного контррозрахунку, а обмежився лише формальною вказівкою на порушення періоду прострочення, кількості днів прострочення та форми розрахунків.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми пені у розмірі 13966,96 грн, суми 3% річних у розмірі 837,93 грн та суми інфляційних втрат у розмірі 3467,04 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що затримка оплати за спожиту електричну енергію з його боку відбулася з причин відсутності коштів на розрахунковому рахунку, з огляду на наступне.

Перш за все, апелянт не надав доказів відсутності коштів на розрахунковому рахунку ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Частина 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Ст. 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з місцевого бюджету та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують замовника та не заперечують обов`язку такого органу, який виступає стороною зобов`язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 р. у справі «Войтенко проти України» та від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» від 18.10.2005 р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування коштів не є підставою для звільнення Відповідача від відповідальності за порушення перед Позивачем зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором за спожиту електричну енергію.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.07.2019 у справі №910/4377/18 та від 08.07.2019 у справі №910/4375/18.

Також в п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання (Постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, у ч. 47 Постанови від 20.04.2023 у справі № 911/40/22 зазначив, що не відображення інформації про зобов`язання, нездійснення реєстрації бюджетного зобов`язання у відповідності до ст. 48 Бюджетного кодексу України, неподання відповідних документів до органів казначейства, взяття бюджетних зобов`язань поза межами бюджетних асигнувань тощо, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки наведені норми не регулюють відносини з надання послуг, а встановлюють порядок дій бюджетних установ та організацій вже після укладення договору, порушення відповідних норм можуть бути підставою для відповідальності, визначеної чинним бюджетним законодавством, при цьому позивач як бюджетна установа не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, зумовленої відсутністю коштів у бюджеті.

Щодо посилань відповідача, що порушення зобов`язань за Договором сталося внаслідок дії непереборної сили - військової агресії Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану на території України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК, ч. 2 ст. 218 ГК та ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Слід зазначити, що засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є однією з функцій ТПП, затверджених Статутом ТПП України та Законом України «Про торгово-промислові палати України», надалі - закон № 671/97-ВР.

Звернення суб`єктів господарської діяльності до ТПП України за отриманням сертифіката для засвідчення форс-мажорних обставин є належним доказом їх засвідчення відповідно до законодавства України.

Проте сертифікат про форс-мажорні обставини не є актом державного органу, який спричиняє виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків сторін. У разі судового процесу сертифікат ТПП є лише одним із доказів, який не має наперед визначеної сили перед іншими доказами, і лише в їх сукупності на підставі наданих доказів суд приймає рішення.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин встановлюється регламентом засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин, який затверджено рішенням президії ТПП України від 18.12.2014 за №44(5).

Відповідно до регламенту форс-мажорні обставини засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб щодо кожного окремого договору, зобов`язання, контракту, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тягар доказування форс-мажорних обставин покладено на заявника, а посилання на лист не буде визнано таким.

Таким чином, надане Відповідачем повідомлення № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислової палати України з назвою «Всім, кого це стосується», не відповідає вимогам сертифікату Торгово-промислової палати в розумінні Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та не може бути враховано як підставу невиконання ним своїх зобов`язань по Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № Ел-2401/т від 24.01.2022.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 викладено наступні висновки:

- Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили);

- вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні;

- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази засвідчення Торгово-промисловою палатою України для Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» за його зверненням введення воєнного стану, як форс-мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання підприємством зобов`язань за Договором, шляхом видачі відповідного сертифіката.

Колегія суддів зазначає, що доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Що не було зроблено відповідачем.

Крім того, воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність, адже останній споживав електричну енергію у січні 2023 року саме з метою здійснення господарської діяльності.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2023 по справі №916/1685/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.

Повний текст постанови складено та підписано 16.10.2023.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран