ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року Справа № 915/642/23

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Жиган А.О.,

представника позивача: Гашинського М.А.,

представника відповідача: Тодорова А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Марківське" (адреса за ЄДР: 92400, Луганська обл., Старобільський р-н, смт.Марківка, вул.Центральна, буд.121; ідент.код 38817557; пошт.адреса: 61175, м.Харків, просп.Ювілейний, буд.98, АС №3568; адреса ел.пошти: ; адреса ел.пошти представника - Гашинського М.А.: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Югелеватор" (54052, м.Миколаїв, вул.Айвазовського, буд.19/1; ідент.код 36622831; адреса ел.пошти: ; адреса ел.пошти представника - Тодорова А.І.: ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

про: стягнення 4729528,08 грн,-

в с т а н о в и в:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Марківське" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Югелеватор" грошові кошти в сумі 4729528,08 грн, з яких: 3278678,0 грн - сума попередньої оплати за договором поставки обладнання №62 від 03.12.2021; 887399,59 грн - пеня за порушення строків поставки; 476677,81 грн - інфляційні втрати; 86772,68 грн - 3% річних.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідач всупереч умовам договору та приписам чинного законодавства не поставив відповідачу у встановлені договором строки товар, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення здійсненої позивачем по договору суми попередньої оплати та нарахованих 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Ухвалою суду від 02.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 31.05.2023, яке було відкладено на 29.06.2023 за відповідним клопотанням відповідача.

Відповідач у відзиві від 28.06.2023 заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на наступне:

- невиконання зобов`язань по договору виникло внаслідок дії форс-мажорних обставин - військової агресії Російської Федерації проти України та веденням активних бойових дій на території Миколаївської міської територіальної громади, у зв`язку з чим, на думку відповідача, згідно п.7.1 договору термін виконання зобов`язань за даним договором продовжується на строк дії обставин i їх наслідків;

- на виконання укладеного з позивачем договору відповідач після отримання попередньої оплати приступив до виконання своїх зобов`язань по договору i для виготовлення замовленого обладнання здійснив оплату матеріалів, необхідних для виконання договору;

- на думку відповідача, договір на поставку обладнання є чинним i термін виконання зобов`язань за даним договором ще не настав. Відповідач, вважає, що згідно з умовами даного договору він зобов`язаний виготовити та поставити позивачу замовлене по договору обладнання;

- відповідач не міг виконати свої зобов`язання з постачання товару у зв`язку з тим, що не мав змоги доставити товар на окуповану територію місцезнаходження позивача, зазначену в договорі - на територію Марківської селищної територіальної громади, а повідомлень про зміну адреси доставки товару відповідачу від позивача не надходило;

- позивач не звертався з письмовою вимогою про розірвання договору на поставку обладнання та повернення попередньої оплати, а тому, на думку відповідача, у позивача відсутні підстави вимагати повернення перерахованої попередньої оплати по договору, а у відповідача відсутнє грошове зобов`язання;

- на думку позивача, оскільки у нього відсутнє грошове зобов`язання з повернення попередньої оплати, отриманої по договору, а все ще діють зобов`язання з поставки обладнання, то у відповідача відсутні підстави для стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У підготовчому судовому засіданні 29.06.2023 судом оголошено перерву до 02.08.2023, яке було відкладено на 22.08.2023 у зв`язку з неявкою сторін та за відповідним клопотанням відповідача. Повідомлено учасників справи, що заяви та клопотання пов`язані з розглядом справи, які не були ними заявлені з поважних причин в підготовчому засіданні, можуть бути надані суду до початку розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 22.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.10.2023. Повідомлено учасників справи, що заяви та клопотання пов`язані з розглядом справи, які не були ними заявлені з поважних причин в підготовчому засіданні, можуть бути надані суду до початку розгляду справи по суті.

В ході розгляду справи та в судовому засіданні 03.10.2023 представники сторін підтримували висловлені позиції та доводи, викладені на їх обґрунтування.

У судовому засіданні 03.10.2023 суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

У судовому засіданні 04.10.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

03.12.2021 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Марківське", як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Югелеватор", як постачальником, було укладено договір на поставку обладнання №62 (далі - договір) (а.с.15-19), за умовами якого постачальник зобов`язувався поставити, а покупець зобов`язувався прийняти та своєчасно оплатити продукцію виробничо-технічного призначення (надалі іменується - товар) в порядку та на умовах даного договору. Вся продукція постачальника повинна бути новою та не бути у використанні (п.1.1 Договору).

Згідно п.п.1.2, 3.1 Договору, найменування товару, асортимент, ціна за одиницю товару та інша інформація вказується у специфікаціях, які підписуються уповноваженими представниками сторін, і становлять невід`ємну частину даного договору. Товар поставляється в асортименті, по цінам та в кількості, які вказані в специфікаціях даного договору.

Відповідно до специфікації №1 від 03.12.2021 до Договору (а.с.20) найменування, модель та кількість та вартість товару - модуль зерносушильний типу МЗС.0000.06 в кількості 1 штука вартістю 3539900,0 грн з ПДВ.

Згідно п.3.3, 3.4 Договору, товар поставляється на умовах: СРТ - пункт поставки, згідно правил «ІНКОТЕРМС-2020». Пунктом поставки товару є склад покупця СРТ - склад покупця.

Відповідно до п.3.6 Договору, термін поставки товару по даному договору узгоджується в специфікаціях даного договору.

Згідно п.п.5.1, 5.2 Договору, оплата по даному договору здійснюється у національній валюті України. Загальну сума цього договору визначається сумою вартостей усіх партій товару поставленого на підставі рахунків-фактур постачальника та/або специфікацій до цього договору.

Відповідно до додатку №1 до Договору - Графіку оплати та поставки товару (а.с.21) оплата товару повинна була здійснюватись покупцем наступним чином: авансовий платіж за товар - 10% у сумі 353990,0 грн до 06.12.2021; другий платіж за товар - 40% у сумі 1415960,0 грн до 22.04.2022; третій платіж за товар при готовності відвантаження товару - 20% у сумі 707980,0 грн до 05.06.2022; четвертий платіж за товар після відвантаження товару - 20% у сумі 707980,0 грн до 06.06.2022; п`ятий платіж за товар після запуску товару - 10% на суму 353990,0 грн.

Доставка товару на адресу покупця при умові сплат згідно даного графіку, відбудеться не пізніше 06.06.2022.

06.12.2021 за платіжним дорученням №11971 на суму 353990,0 грн та 19.01.2022 за платіжним дорученням №12451 на суму 2924688,0 грн (а.с.22,23) покупцем перераховано постачальнику за специфікацією №1 від 03.12.2021 по договору №62 від 03.12.2021 авансовий платіж за товар на загальну суму 3278678,0 грн.

Вказані обставини відповідачем не спростовані та не заперечені.

Позивач вказує, а відповідач не спростовує, що постачальник протягом строку, встановленого договором для здійснення поставки - не пізніше 06.06.2022, та в порушення вимог ч.1 ст.664 ЦК України не повідомив покупця про готовність товару до відвантаження та про обов`язок покупця прийняти такий товар, i в подальшому не поставив товар, чим не виконав зобов`язання передбачені договором та ст.663 ЦК України.

09.02.2023 покупцем було направлено на адресу постачальника претензію №1 від 09.02.2023 (а.с.25-35) з вимогами про повернення 3278678,0 грн суми попередньої оплати по договору поставки обладнання №62 від 03.12.2021 у зв`язку з закінченням строку поставки, та сплати пені, інфляційних втрат, 3% річних.

Позивач вказує, що така претензія відповідачем залишена без відповіді та без задоволення, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору купівлі-продажу (поставки).

За приписами ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до додатку №1 до Договору - Графіку оплати та поставки товару (а.с.21) оплата товару повинна була здійснюватись покупцем наступним чином: авансовий платіж за товар - 10% у сумі 353990,0 грн до 06.12.2021; другий платіж за товар - 40% у сумі 1415960,0 грн до 22.04.2022; третій платіж за товар при готовності відвантаження товару - 20% у сумі 707980,0 грн до 05.06.2022; четвертий платіж за товар після відвантаження товару - 20% у сумі 707980,0 грн до 06.06.2022; п`ятий платіж за товар після запуску товару - 10% на суму 353990,0 грн.

06.12.2021 за платіжним дорученням №11971 на суму 353990,0 грн та 19.01.2022 за платіжним дорученням №12451 на суму 2924688,0 грн (а.с.22,23) покупцем перераховано постачальнику за специфікацією №1 від 03.12.2021 по договору №62 від 03.12.2021 авансовий платіж за товар на загальну суму 3278678,0 грн.

Відповідно до ст.662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", згідно статті 1 якого господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч.1 ст.9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, документом, який підтверджує факт виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару позивачеві, є видаткова накладна, яка має бути сторонами належним чином оформлена та підписана.

Тобто, саме цей документ є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує здійснення господарської операції і містить інформацію про вартість переданого товару.

Суд вказує, що у відповідності до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 ЦК України, правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу ст.ст.525, 526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами ст.599 ЦК України та ч.1 ст.202 ГК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ч.1 ст.664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

За приписами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п.3.3, 3.4 Договору, товар поставляється на умовах: СРТ - пункт поставки, згідно правил «ІНКОТЕРМС-2020». Пунктом поставки товару є склад покупця СРТ - склад покупця.

Відповідно до п.3.6 Договору, термін поставки товару по даному договору узгоджується в специфікаціях даного договору.

Відповідно до додатку №1 до Договору - Графіку оплати та поставки товару (а.с.21) доставка товару на адресу покупця при умові сплат згідно графіку, відбудеться не пізніше 06.06.2022.

З наведених приписів законодавства вбачається, що відповідач, як постачальник, повинен був направити позивачу, як покупцю, повідомлення про готовність товару до поставки та поставити товар в межах строку встановленого додатком №1 до Договору - Графіку оплати та поставки товару, тобто не пізніше 06.06.2022.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач, як постачальник, належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з направлення покупцю повідомлення про готовність товару до поставки та з передачі покупцю товару, тобто не приступив до виконання зобов`язання, у зв`язку з чим позивач, як покупець за спірним договором, після закінчення строку поставки (після 06.06.2022) втратив інтерес щодо виконання відповідачем зобов`язання з передачі товару.

Доводи відповідача про те, що він не міг виконати свої зобов`язання з постачання товару у зв`язку з тим, що не мав змоги доставити товар на окуповану територію місцезнаходження позивача, судом відхиляються, оскільки спірним договором місцезнаходження складу покупця не визначено та відповідачем не надано суду доказів направлення покупцю повідомлення про готовність товару до поставки та запитів щодо визначення місця поставки товару.

Доводи відповідача про те, що на виконання укладеного з позивачем договору відповідач, після отримання попередньої оплати приступив до виконання своїх зобов`язань по договору i здійснив оплату необхідних матеріалів, судом також відхиляються, оскільки відповідачем не надано суду доказів того, що придбання та оплата зазначених ним матеріалів була необхідна саме для виконання спірного договору.

Відповідно до ч.3 ст.612 ЦК України та ч.ч.1, 2 ст.220 ГК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 2 ст.693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вище встановлено судом, 06.12.2021 за платіжним дорученням №11971 на суму 353990,0 грн та 19.01.2022 за платіжним дорученням №12451 на суму 2924688,0 грн (а.с.22,23) покупцем перераховано постачальнику за специфікацією №1 від 03.12.2021 по договору №62 від 03.12.2021 авансовий платіж за товар на загальну суму 3278678,0 грн, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх зобов`язань.

Суд вказує, що правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором - не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 по справі №909/524/18

Суд також приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах від 23.10.1991 "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії", від 01.06.2006 "Федоренко проти України" зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).

Суд вказує, що зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару, відповідно до положень ч.1 ст.530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у додатку №1 до Договору - Графіку оплати та поставки товару строку поставки (не пізніше 06.06.2022), який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.

Таким чином у відповідача, як постачальника (продавця), виникло зобов`язання повернути позивачу, як покупцю, суму попередньої оплати, тобто сплатити грошові кошти, відповідно до приписів ч.2 ст.693 ЦК України та ч.1 ст.530 ЦК України, з наступного дня після спливу строку поставки, тобто з 07.06.2022.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

Судом вище встановлено, що відповідач у строк до 06.06.2022 (включно) належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з направлення позивачу повідомлення про готовність товару до поставки та з передачі позивачу товару, у зв`язку з чим позивач після закінчення строку поставки (після 06.06.2022) втратив інтерес щодо виконання відповідачем зобов`язання з передачі товару, а тому у відповідача з 07.06.2022 виник обов`язок з повернення попередньої оплати у розмірі 3278678,0 грн.

Доводи відповідача про наявність форс-мажорних обставин, які перешкоджали виконанню умов спірного договору чи поверненню позивачу суми попередньої оплати, судом відхиляються враховуючи наступне.

Відповідач вказує, що невиконання зобов`язань з поставки товару у строк не пізніше 06.06.2022 по спірному договору виникло внаслідок дії форс-мажорних обставин - військової агресії Російської Федерації проти України та веденням активних бойових дій на території Миколаївської міської територіальної громади, у зв`язку з чим, на думку відповідача, згідно п.7.1 договору термін виконання зобов`язань за даним договором продовжується на строк дії обставин i їх наслідків.

Відповідач зазначає, що вказані обставини підтверджуються сертифікатом Одеської регіональної торгово-промислової палати за №5100-23-3943 від 19.09.2023 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) разом з долученими до такого сертифікату документами.

В силу вимог ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно із ст.141 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

При цьому, як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 14.02.2023 року у справі №903/338/22, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

Судом взято до уваги, що згідно пунктів 7.1, 7.2 спірного договору, сторони погодились, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили, які не залежать від волі сторін), зокрема, але не виключно: стихійні лиха, пожежа, вибух, повінь, землетрус, епідемія, війна, воєнні дії (незалежно від факту оголошення війни), збройне вторгнення іноземних військ інші міжнародні санкції, валютні обмеження, повстання, путч, переворот, військове правління або узурпація влади, протиправні дії (бездіяльність) органів місцевої влади та місцевого самоврядування, окупація, громадські заворушення, страйки, природні або штучні катастрофи, зміна виробником (вітчизняним та/або іноземним) оцинкованого металу, приводів циліндрично-конічних/циліндричних мотор-редукторів, інших комплектуючих/складових частин товару, термінів поставки, ембарго, скасування, зміна або введення будь-якого акту законодавства, за умови, що такі скасування, зміна або введення несприятливим чином вплинуть на реалізацію даного договору тощо, сторони звільняються від виконання cвoїx зобов`язань на час дії вказаних обставин. У випадку, якщо дія вказаних обставин триває більше шести місяців, то кожна iз сторін має право на розірвання договору i не несе відповідальності за таке розірвання при умові, що вона повідомить про це іншій стopoні не пізніше ніж за 30 днів до розірвання. Термін виконання зобов`язань за даним договором продовжується на строк дії обставин i їx наслідків.

Відповідачем не надано суду доказів того, що він об`єктивно не міг здійснювати свою господарську діяльність у зв`язку з військовою агресії Російської Федерації проти України та веденням активних бойових дій на території Миколаївської міської територіальної громади, а саме, що такі обставини мали вплив на виробничі потужності відповідача за їх місцезнаходженням (на території підприємства відповідача знаходились військові країни агресора, або така територія підпадала під ракетні (артилерійські) обстріли військових країни агресора, тощо).

Наданий відповідачем сертифікат Одеської регіональної торгово-промислової палати за №5100-23-3943 від 19.09.2023 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) разом з долученими до такого сертифікату документами, які складенні виключно самим відповідачем, не спростовують вказаних обставин.

До того ж, судом враховано, що за таким сертифікатом відповідач звернувся до Одеської регіональної торгово-промислової палати лише 18.08.2023, тобто після звернення позивача з даним позовом до суду.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що він до 06.06.2022 звертався до позивача з відповідним зверненням щодо настання форс-мажорних обставин, які унеможливлювали виконання ним зобов`язань за спірним договором щодо поставки товару, та після 06.06.2022 - щодо повернення попередньої оплати, з долученням до таких звернень підтверджуючих документів.

До того ж, відповідачем не надано суду доказів наявності обставин, які перешкоджали позивачу здійснити повернення відповідачу після 06.06.2022 суми здійсненної останнім по спірному договору попередньої оплати.

За такого, наведенні вище аргументи відповідача про наявність форс-мажорних обставин є безпідставними та такими, що не приймаються судом до уваги.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу приписів п.4) ч.3 наведеної норми змагальність сторін є однією з засад (принципів) господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.3 ст.74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В силу приписів ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 по справі №914/1131/18.

Відповідач не спростував належними засобами доказування вимоги та доводи позивача, та не надав суду відповідні докази, які б свідчили про повернення позивачу 3278678,0 грн передоплати по спірному договору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3278678,0 грн передоплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.3 ст.693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до приписів ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд вказує, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

В силу приписів ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3% річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Суд звертає увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч.2 ст.625 цього Кодексу.

Подібного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

Судом встановлено, що у даній справі, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 86772,68 грн - 3% річних, які нараховані на суму боргу 3278678,0 грн за період з 07.06.2022 по 24.04.2023, та 476677,81 грн втрат від інфляції, які нараховані на суму боргу 3278678,0 грн за період з червня 2022 року по березень 2023 року.

Відповідачем такі розрахунки не спростовані та не заперечені.

Судом перевірено розрахунки інфляційних втрат та 3% річних та встановлено, що такі розрахунки є арифметично вірними та правильними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення пені, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно п.9.3 Договору, за порушення термінів передачі товару постачальник зобов`язаний сплатити на користь покупця неустойку у poзмipi подвійної облікової ставки НБУ від вартості недопоставленого товару за кожен день прострочення.

Відповідно до специфікації №1 від 03.12.2021 до Договору (а.с.20) найменування, модель та кількість та вартість товару - модуль зерносушильний типу МЗС.0000.06 в кількості 1 штука вартістю 3539900,0 грн з ПДВ.

Судом встановлено, що у даній справі з урахуванням приписів ч.6 ст.232 ГК України, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 887399,59 грн пені, яка нарахована на суму вартості недопоставленого товару - 3539900,0 грн за період з 07.06.2022 по 06.12.2022 включно.

Відповідачем такий розрахунок не спростовано та не заперечено.

Судом перевірено розрахунок пені та встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним та правильним.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинен бути взятий до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, яким приймається рішення.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язань, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до приписів ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно частин 2, 3 ст.13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Так, зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення неустойки є правом суду, розмір такого зменшення ґрунтується на обставинах справи, встановлених судом при дослідженні поданих сторонами доказів, тому саме суд на власний розсуд вирішує питання про наявність в даному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.03.2019 у справі №910/3652/18 зазначив, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів.

Керуючись вказаними нормами права, господарський суд здійснив оцінку ступеня вини відповідача в простроченні виконання зобов`язання з поставки товару за спірним договором, взявши до уваги невідповідність розміру неустойки наслідкам порушення, та оскільки жодних доказів понесення позивачем збитків внаслідок несвоєчасної поставки товару суду не надано, стягнення усієї нарахованої позивачем суми неустойки, вочевидь не відповідає критерію співмірності. Отже, враховуючи інтереси обох сторін, суд вважає за можливе зменшити розмір належної до стягнення пені на 50% до 443699,79 грн.

Також, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивача 86772,68 грн - 3% річних, 476677,81 грн втрат від інфляції та певної суми неустойки у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору поставки, а застосоване судом зменшення не суперечить принципу юридичної рівності учасників спору і не свідчить про явне заниження суми неустойки. Стягнення ж з відповідача неустойки у повному обсязі, на думку суду, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення останнім зобов`язань.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, однак без урахування зменшення судом суми штрафних санкцій.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "Югелеватор" (54052, м.Миколаїв, вул.Айвазовського, буд.19/1; ідент.код 36622831) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Марківське" (адреса за ЄДР: 92400, Луганська обл., Старобільський р-н, смт.Марківка, вул.Центральна, буд.121; ідент.код 38817557; пошт.адреса: 61175, м.Харків, просп.Ювілейний, буд.98, АС №3,0 грн основного боргу, 86772,68 грн - 3% річних, 476677,81 грн інфляційних втрат, 443699,79 грн пені та 70942,92 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГП К України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено « 16» жовтня 2023 року.

Суддя М.В.Мавродієва