РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.09.2023Справа № 910/8794/23

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/8794/23

за позовом Державної установи "Державний науково-дослідний та проектний інститут

основної хімії"

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Міжнародний резервний банк"

про стягнення 2 475 266,63 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Щастливець Є.О., Пилипенко О.Г.;

від відповідача: Мартян О.В.;

від третьої особи: Гапон В.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна установа "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 2 475 266,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо порядку та черговості задоволення вимог кредиторів до АТ "Міжнародний резервний банк".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 позовну заяву Державної установи "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

03.07.2023 на адресу суду від позивача надійшли документи на виконання ухвали суду від 12.06.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/8794/23 та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 10.08.2023. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - АТ "Міжнародний резервний банк".

02.08.2023 на електронну пошту суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких остання зазначає про безпідставність заявлених позовних вимог.

09.08.2023 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді на письмові пояснення третьої особи.

10.08.2023 через канцелярію суду від відповідача отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог.

Присутній у судовому засіданні 10.08.2023 представник позивача позов підтримав та просив надати час для ознайомлення з відзивом відповідача та надання відповіді на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив поновити строк на подання відзиву і залучити його до матеріалів справи.

Представник третьої особи також зазначив про безпідставність заявлених вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, на місці ухвалив про поновлення відповідачу строк на подання відзиву, залучив відзив до матеріалів справи та оголосив перерву в судовому засіданні до 07.09.2023.

15.08.2023 на адресу суду засобами поштового зв`язку від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді на письмові пояснення третьої особи.

01.09.2023 на електронну пошту суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Присутні у судовому засіданні 07.09.2023 представник позивача позов підтримали та просили призначити справу до судового розгляду по суті.

Представники відповідача та третьої особи в засідання суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

В підготовчому засіданні 07.09.2023, враховуючи відсутність інших заяв та клопотань учасників справи, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи №910/8794/23 до судового розгляду по суті на 21.09.2023.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.09.2023 повідомив про надіслання на адресу суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору. При цьому, представник відповідача надав докази надіслання клопотання суду та іншим учасникам справи, а також надав суду другий примірник вказаного клопотання, з огляду не отримання його судом поштою.

Присутні у судовому засіданні представники позивача позов підтримали повністю з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві, та при цьому, вказуючи на те, що предметом позову є порушення посадовими особами відповідача та третьої особи порядку задоволення вимог кредиторів до третьої особи, що встановлена спеціальною нормою права - Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Позивач не вимагає відшкодування шкоди, а вимагає належного та своєчасного виконання положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та повернення грошових коштів, що перебувають на рахунках третьої особи.

Також представники позивача заперечили щодо задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Представник відповідача проти позову заперечив з посиланням на обставини, наведені у відзиві, та просив задовольнити клопотання про закриття провадження у справі.

Представник третьої особи підтримав позицію відповідача.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 21.09.2023, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

Між Акціонерним товариством "Міжнародний резервний банк" та Державна установа "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" було укладено Договір банківського рахунку № Т041-013014512 від 08.02.2013 на розрахункове-касове обслуговування.

Як вказує позивач, станом на 25.02.2022 на його рахунках, відкритих у АТ "Міжнародний резервний банк" знаходились грошові кошти в наступному розмірі:

UА3014512 - 704070,00 доларів США;

UА3014512 - 35449,78 доларів США;

UA3014512 - 254 330,00 евро;

UА3014512 - 40,28 евро;

UA3014512 - 820 000,00 грн.;

UA3014512 - 48615,44 грн.

Рішенням Правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "МРБ" за №91-рш/БТ від 25.02.2022 у АТ "Міжнародний резервний банк" була відкликана банківська ліцензія та доручено Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити ліквідацію третьої особи.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "Міжнародний резервний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" №131 від 25.02.2022 розпочата процедура ліквідації третьої особи.

04.03.2022 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №148 "Щодо формування реєстру вимог кредиторів АТ "МР БАНК".

Відповідно до вищевказаного рішення 18.03.2023 позивач надіслав на адресу відповідача заяву за вих. № 100 про визнання вимог кредитора разом із реквізитами банківського рахунку, відкритого у АТ «МР БАНК».

Листом від 20.06.2023 за вих № 2465/БТ представник АТ «МР БАНК» повідомив, що кредиторські вимоги Державної установи "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" акцептовані в сумі 30 940 829,90 та віднесені до 7 черги погашення акцептованих вимог кредиторів АТ «МР БАНК». Станом на 16.06.2023 залишок суми акцептованих та не задоволених кредиторських вимог Державної установи "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" становить 24 752 663,32 грн.

У січні 2023 року позивачу стало відомо, що начебто у розпорядження Кабінет Міністрів України надійшли грошові кошти в сумі понад 17 млрд. грн, конфіскованих у банків, які належать РФ і в тому числі від третьої особи.

20.01.2023 позивач звернувся до відповідача з листом за вих. № 6, в якому просив підтвердити або спростувати інформацію щодо перерахування грошових коштів третьої особи на користь КМУ. Відповідач вказаний лист залишив без відповіді.

В той же час, позивач отримав лист за підписом директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вих. № 49-12513/22 від 14.12.2022, зі змісту якого, вбачається, що Фонд гарантування вкладів продовжує процедуру ліквідації АТ "МР Банк" в порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Станом на 14 12.2022 Фондом забезпечено виконання, а банками АТ "МР Банк" та ПАТ «ПРОМ1НВЕСТБАНК» виконані всі пункти розпорядження КМУ №815-р від 13.09.2022 "Деякі питання проведення примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів".

Аналогічні відповіді на лист позивача від 01.11.2022 за №ЮР-169 були отримані від

інших адресатів даного звернення.

Так, Національний банк України та Міністерство економіки України (вищевказане звернення Позивача було надіслано за належністю до названого міністерства СНБО України) також зазначили, що процедура ліквідації Третьої особи повинна відбуватись виключно в межах спеціального Закону і зокрема Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вважає, що відповідач та третя особа, виконавши розпорядження КМУ №815-р від 13.09.2022, грубо порушили вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині черговості задоволення вимог кредиторів.

Заперечуючи проти позову, відповідач та третя особа зазначають про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Положеннями ч. 3 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування та Національного банку України.

Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Порядок задоволення кредиторів неплатоспроможного банку врегульовано положеннями статей 45, 46, 48, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно ст.ст. 45, 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України №91-рш/БТ від 25 лютого 2022 року та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 131 від 25 лютого 2022 року «Про початок процедури ліквідації АТ «МР БАНК» відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» строком на три роки з 25.02.2022 до 24.02.2025.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням усіх повноважень ліквідатора АТ «МР БАНК», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Луньо Іллю Вікторовича строком на три роки з 25 лютого 2022 року до 24 лютого 2025 року включно.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, 04.03.2022 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №148 "Щодо формування реєстру вимог кредиторів АТ "МР БАНК".

Відповідно до вищевказаного рішення 18.03.2023, позивач надіслав на адресу відповідача заяву за вих. № 100 про визнання вимог кредитора разом із реквізитами банківського рахунку, відкритого у АТ «МР БАНК».

Листом від 20.06.2023 за вих № 2465/БТ представник АТ «МР БАНК» повідомив, що кредиторські вимоги Державної установи "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" акцептовані в сумі 30 940 829,90 та віднесені до 7 черги погашення акцептованих вимог кредиторів АТ «МР БАНК». Станом на 16.06.2023 залишок суми акцептованих та не задоволених кредиторських вимог Державної установи "Державний науково-дослідний та проектний інститут основної хімії" становить 24 752 663,32 грн.

Водночас, 03.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів» №2116-ІХ, яким було врегульовано правові засади примусового вилучення з мотивів суспільної необхідності об`єктів права власності російської федерації як держави, яка почала повномасштабну війну проти України, та її резидентів.

11.05.2022 Рада національної безпеки та оборони України ухвалила рішення про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів, відповідно до якого передбачається примусове вилучення зокрема: 100% акцій виведеного з ринку МР Банку/Сбербанку (які належать російському Сбербанку); права вимоги російського Сбербанку до МР Банку на 14,89 млрд грн; прав кредитної вимоги МР Банку/Сбербанку до юросіб (у т.ч. до Донецької залізниці - на 166 млн дол; "Електровашмашу" - на 517 млн грн; держкомпанії "Артем" - 205 млн грн; "Зоря"-"Машпроект" - 2,33 млрд грн); інших фінансових активів (у т.ч. кошти на коррахунках; ОВДП; депсертифікати тощо), крім коштів на 3 млрд грн, які мають бути спрямовані для виплат вкладникам МР Банку і покриття витрат ФГВФО на ліквідацію цієї фінустанови.

12.05.2022 Верховна Рада України затвердила Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року "Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів".

Кабінет Міністрів України в постанові № 522 від 10.05.2022 визначив, що державному підприємству «Національний фонд інвестицій України» передаються на праві господарського відання примусово вилучені відповідно до Закону № 2116-ІХ об`єкти права власності Російської Федерації та її резидентів.

13.09.2022 Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження № 815-р «Деякі питання проведення примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів», в якому, серед іншого, запропонував Фонду гарантування вкладів фізичних осіб забезпечити: перерахування суми залишку коштів на накопичувальному рахунку акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" (код згідно з , місцезнаходження юридичної особи: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46) у розмірі, зафіксованому станом на 00 год. 01 хв. 19 травня 2022 р. (крім коштів у сумі (три мільярди) гривень, які спрямовуються на задоволення вимог кредиторів акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" і здійснення оплати витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації, зокрема всіх витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами), до спеціального фонду державного бюджету; передачу акціонерним товариством "Міжнародний Резервний банк" облігацій внутрішньої державної позики державному підприємству "Національний фонд інвестицій України" і перерахування купонного платежу (відсотків) згідно з умовами випуску облігацій та їх номінальної вартості внаслідок погашення облігацій внутрішньої державної позики на користь зазначеного банку до спеціального фонду державного бюджету.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, в силу положень Конституції України та інших нормативно-правових актів у відповідача виник обов`язок щодо виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 815-р «Деякі питання проведення примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» від 13.09.2022.

При цьому, на день розгляду справи доказів визнання протиправним та скасування вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України матеріали справи не містять.

Отже, за результатом оцінки доводів учасників справи та з урахуванням норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність доказів щодо неправомірності дій відповідача та третьої особи в частині перерахування коштів в інтересах держави - ДП «Національний фонд інвестицій України» в процедурі ліквідації АТ «МР Банк» та у зв`язку з виконанням розпорядження Кабінету Міністрів України № 815-р «Деякі питання проведення примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» від 13.09.2022.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, зазначеній у ст. 52 цього Закону.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги Фонд не враховує суму грошових вимог цього кредитора.

На день розгляду даної справи процедура ліквідації АТ «Міжнародний резервний банк» не завершена, як зазначено у поясненнях третьої особи, продовжується поетапне задоволення акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, зокрема, позивач також частково отримав кошти на погашення його кредиторських вимог.

Серед іншого, суд відзначає, що відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

При цьому, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо правової кваліфікації спірних правовідносин.

Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Водночас, як вбачається з позовної заяви, позивач, звертаючись з позовом до суду обґрунтував підстави стягнення з відповідача коштів у розмірі 2 475 266,63 грн положеннями ст.1166 Цивільного кодексу України, нормами якої регулюються підстави відшкодування саме шкоди.

При цьому, у своїх поясненнях під час розгляду справи по суті та у відповіді на відзив позивач зазначив, що підставою звернення до суду є неправомірні дії відповідача щодо порушення черговості задоволення вимог кредиторів у процесі ліквідації АТ «Міжнародний резервний банк».

З огляду на викладене та враховуючи відсутність будь-якої правової норми, яка надає право позивачу на стягнення коштів з відповідача під час виконання Фондом функцій з ліквідації банку, суд дійшов висновку, що предметом спору є відшкодування шкоди в заявленому у позові розмірі, заподіяної внаслідок неправомірних дій посадовими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про відшкодування шкоди повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує відшкодування шкоди.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Протиправна поведінка - це протиправне, шкідливе діяння фізичної або юридичної особи, що тягне застосування правовідновлюючих заходів.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наслідки об`єктивно походять від певної дії чи бездіяльності).

Під час розгляду справи позивачем не наведено посилання на достатні належні докази визначення і обрахування розміру завданої шкоди, а також докази доведення причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданням майнової шкоди.

Також позивачем взагалі не доведено факту протиправності поведінки відповідача під час проведення ліквідації АТ «Міжнародний резервний банк».

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та інші.

Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред`явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Отже, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Під час вирішення даної справи позивач належними засобами доказування не довів порушення його прав відповідачем, а також не обґрунтував ефективність обраного способу захисту змісту порушеного права.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Окрім того, господарський суд, при вирішенні даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в сукупності, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

Як вбачається з обставин справи, позивач наполягає на порушенні його прав зі сторони Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час проведення ліквідації АТ «МР БАНК і черговості задоволення вимог кредиторів та існуванні спору між у часниками справи, що виключає можливість застосування приписів п. 2 ч. 1 ст.231 ГПК України. При цьому, недоведеність заявлених позивачем вимог є підставою для відмови в позові, а не закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

З огляду на викладене, клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст.231 ГПК України задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

2. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 16.10.2023.

Суддя А.І. Привалов