ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2023 р. Справа № 910/16140/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Голубок А.В.;

відповідача-1 - Качан В.В.;

відповідача-2 - не з`явилися;

третьої особи-1 - не з`явилися;

третьої особи-2 - не з`явилися;

третьої особи-3 - не з`явилися;

третьої особи-4 - ОСОБА_2.

третьої особи-5 - Мельничук І.Р.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2023 (повне рішення складене 12.05.2023)

у справі №910/16140/21 (суддя - Босий В.П.)

за позовом ОСОБА_1

до: 1. Державної іпотечної установи;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп";

2. Комунальне підприємство "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу";

3. Державний реєстратор Комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу" Прошкін Олександр Васильович;

4. ОСОБА_2 ;

5. ОСОБА_3

про визнання незаконним набуття права власності та витребування майна.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Державної іпотечної установи та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" про визнання зобов`язання припиненим та витребування майна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказує на те, що 01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк народний капітал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А" (після зміни найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп") було укладено кредитний договір №53/15-К, в забезпечення виконання зобов`язань за яким між банком та позивачкою було укладено договір іпотеки №53/15-І.1 від 01.12.2015. Відповідно до договору іпотеки позивачкою передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером 00, вартістю 1598000,00 грн. Також між банком і ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) укладено договір іпотеки №53/15-І.2 від 01.12.2015, відповідно до якого ОСОБА_4 передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_2 , з реєстраційним номером 00, вартістю 2152000,00 грн.

Як зазначає позивачка, 07.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо", як новий кредитор за кредитним договором №53/15-К та іпотекодержатель за договорами іпотеки, набуло право власності на квартиру АДРЕСА_3 , а тому іпотека на квартиру АДРЕСА_4 підлягала припиненню у строк до 21.11.2018. Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" в порушення вимог законодавства набуло право власності на належну позивачці квартиру.

За вказаних обставин позивачка просила визнати припиненими з 07.11.2018 всі зобов`язання перед відповідачем-2, які виникли з договору іпотеки №53/15-І.1 від 01.15.2015, а іпотеку такою, що припинена 07.11.2018, та витребувати з незаконного володіння Державної іпотечної установи квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 відкрито провадження у справі №910/16140/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалами від 23.12.2021 та 17.02.2022, занесеними до протоколів судового засідання, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ).

Ухвалою від 21.02.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 176 ГПК України.

Також 11.05.2022 від позивачки надійшла заява про зміну предмету позову, у якій ОСОБА_1 відмовилася від вимоги про визнання припиненими з 07.11.2018 всіх зобов`язань, які виникли з договору іпотеки №53/15-І.1 від 01.15.2015, а іпотеку такою що припинена 07.11.2018, та виклала позовні вимоги в новій редакції, а саме:

- визнати незаконним набуття 20.03.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння Державної іпотечної установи квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у зв`язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви продовжено розгляд справи та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 07.06.2022, занесеною до протоколу судового засідання, заяву позивача про зміну предмету позову прийнято до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 закрито провадження у справі №910/16140/21 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 у справі №910/16140/21 скасовано, а матеріали справи направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.04.2023 (повне рішення складене 12.05.2023) у справі №910/16140/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального та порушено приписи процесуального права.

Доводи позивачки вцілому зводяться до наступного:

- висновки суду з приводу того, що ОСОБА_1 , уклавши договір іпотеки, погодилася з вибуттям квартири з її власності є безпідставними та спростовуються матеріалами справи;

- позивачка не отримувала від іпотекодержателя жодних вимог з відомостями про існування заборгованості за кредитним договором;

- в порушення вимог закону відповідач-2 не здійснював оцінку предмета іпотеки перед набуттям права власності на нього;

- визначений у судовому рішенні спосіб захисту прав позивачки не є належним, оскільки задоволення вимоги про відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог не відновить право власності ОСОБА_1 на квартиру;

- державний реєстратор не мав жодних законних підстав здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо спірної квартири;

- у змісті оскаржуваного рішення в порушення ст. 238 ГПК України відсутні відомості про судове засідання 27.03.2023 та про застосування до представника відповідача-1 заходів процесуального примусу у вигляді попередження, що підтверджується протоколом від 24.04.2023.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 апеляційну скаргу у справі №910/16140/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 апеляційну скаргу у справі №910/16140/21 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

До суду 03.07.2023 від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 позивачці поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №910/16140/21, призначено її до розгляду на 27.07.2023, а також встановлено іншим учасникам справи строк на подання відзивів.

На електронну адресу суду 21.07.2023 від Державної іпотечної установи надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-1 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Інші учасники справи у встановлений процесуальний строк не скористалася правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

24.07.2023 від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю прибути у засідання суду у зв`язку з перебуванням у відпустці.

Окрім цього, 25.07.2023 представником позивача подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання 27.07.2023 з`явилися представники позивачки та відповідача-1, натомість представники інших учасників справи не з`явилися. Присутні представники вирішення питання щодо подальшого розгляду справи залишили на розсуд суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2023 задоволено клопотання представника ОСОБА_3 та відкладено розгляд справи до 26.09.2023.

У судове засідання 26.09.2023 з`явилися представники позивачки, відповідача-1, третьої особи-5, а також особисто ОСОБА_2 (третя особа-4) і надали пояснення по суті апеляційної скарги. Натомість, представники відповідача-2, та третіх осіб-1, 2, 3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином. Доказів поважності причин відсутності вказаних представників суду не надано.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. При цьому, відповідно до ч. 11 вказаної статті суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Разом з цим, як було зазначено вище, відповідач-2 та треті особи-1, 2, 3 належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги та, у свою чергу, не повідомили суд про причини неявки у судове засідання уповноважених представників. Отже, неявка у судове засідання вказаних представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивачки, відповідача-1, третьої особи-5, а також особисто ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених обставин даної справи убачається, що 01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк народний капітал" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А.", яке в подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп", (позичальник) був укладений кредитний договір №53/15-К.

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор з 01.12.2015 відкриває позичальнику поновлювальну відкличну кредитну лінію, а саме надає останньому грошові кошти у загальній сумі 2500000,00 грн на поповнення обігових коштів, а позичальник зобов`язується повністю повернути кредитору отриманий кредит до 29.11.2016 та сплачувати 24% річних від суми кредиту у порядку, визначеному договором.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором сторони укладають договори іпотеки.

Згідно з п. 7.5 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цього договору кредитор має право достроково розірвати цей договір, звернути стягнення на предмет застави та задовольнити за рахунок заставленого майна в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, збитки, іншу заборгованість, платежі та санкції, які передбачені та/або випливають з цього договору, а також втрати, пов`язані зі зверненням стягнення на заставлене майно.

01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк народний капітал" (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладений договір іпотеки №53/15-І.1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. за реєстровим №2340, згідно з п. 1.1 якого іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №53/15-К від 01.12.2015 в повному обсязі, визначених у п. 1.1 кредитного договору, отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем, яке складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, вартістю 1722800,00 грн.

Згідно звіту про оцінку майна від 25.11.2015, проведеного Фізичною особою-підприємцем Кожемякіним С.С., ринкова вартість предмету іпотеки складає 1722800,00 грн. Сторони оцінюють предмет іпотеки в 1598000,00 грн (п. п. 1.9 та 1.10 договору).

Пунктом 6.2 даного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов п. п. 6.2.1, 6.2.2 цього договору. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначеного цим договором, належить іпотекодержателю.

Також 01.12.2015 між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки №53/15-І.2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. за реєстровим №2338, згідно з п. 1.1 якого іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, визначених у п. 1.1 кредитного договору, отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем, яке складається з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 99,9 кв. м, загальною вартістю 2152000,00 грн.

Як вказує позивач, 31.07.2018 між Публічним акціонерним товариством "Банк народний капітал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" укладений договір відступлення права вимоги №2 за кредитними зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" перед банком за кредитним договором №53/15-К від 01.12.2015.

У зв`язку з укладенням даного договору між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" укладені відповідні договори відступлення прав вимоги за іпотечними договорами №№53/15-І.1 та 53/15-І.2, відомості про що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

07.11.2018 у зв`язку з невиконанням позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" звернуто стягнення на предмети іпотеки за іпотечними договорами №№53/15-І.1 та 53/15-І.2 шляхом реєстрації права власності на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційними довідками №№207827170 та 226203440 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому відбулася низка реєстраційних дій внаслідок відчуження предмету іпотеки, що належав позивачці, на користь інших осіб.

Зокрема, 03.06.2020 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52504903 та внесено запис про право власності №36740852, відповідно до якого власником квартири АДРЕСА_4 є Державна іпотечна установа.

З матеріалів справи вбачається, що Державна іпотечна установа набула у власність спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.05.2020, укладеного з ОСОБА_3 , як продавцем.

23.06.2020 квартиру передано ОСОБА_2 у фінансовий лізинг на підставі договору фінансового лізингу №ФЛ20200473

Проте, позивачка вважає неправомірним зверненням стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №53/15-І.1 та, відповідно, і всі інші дії щодо подальшого відчуження квартири.

Зокрема, на переконання ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" була повністю погашена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іншим іпотечним договором №53/15-І.2, оскільки вартість об`єкту нерухомого майна перевищувала розмір нарахованої заборгованості. Отже, з цього моменту припинилося основне зобов`язання за кредитним договором та, відповідно, припиналася іпотека за іпотечним договором №53/15-І.1.

В той же час, шляхом здійснення незаконних реєстраційних дій та реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" на предмет іпотеки за іпотечним договором №53/15-І.1, позивачку було позбавлено її права власності, володіння та користування належним їй майно, а саме квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м.

У зв`язку з викладеним, позивачка просить визнати незаконним набуття 20.03.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" права власності на спірне майно та витребувати на свою користь таке майно з незаконного володіння кінцевого набувача - Державної іпотечної установи.

Заперечуючи проти позову, Державна іпотечна установа вказувала на те, що майно набуте у власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.06.2020, який не визнавався недійсним в судовому порядку, що свідчить про добросовісність володіння таким майном та відсутність підстав для витребування його на користь позивачки.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп", у свою чергу, підтримало вимоги та доводи позивачки і вказала на те, що відповідачами не надано суду доказів на підтвердження законності набуття ними права власності на спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вартості предметів іпотеки за іпотечними договорами, визначеної у відповідності до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", а саме оцінки предметів іпотеки суб`єктом оціночної діяльності станом на момент звернення на них стягнення. Вказані обставини спростовують твердження позивачки про те, що за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №53/15-І.2 була повністю погашена заборгованість за кредитним договором, а відтак іпотека за договором №53/15-І.1 припинилася.

Також суд першої інстанції вказав про недоведеність ОСОБА_1 обставин вибуття спірного майно з її власності поза її волею, що виключає можливість витребування такого майна від відповідача-1, як добросовісного набувача.

Окрім цього, місцевий господарський суд зазначив, що належним способом захисту в даному випадку є вимога про стягнення з іпотекодавця грошових коштів у випадку, якщо позивачка доведе факт перевищення вартості майна, на яке було звернуто стягнення, над розміром грошового зобов`язання за кредитним договором. При цьому, позовна вимога про визнання незаконним набуття права власності на квартиру сама по собі є встановленням юридичного факту неправомірності вибуття спірного майна із власності позивачки і задоволення такої вимоги не призведе до захисту порушених, на думку ОСОБА_1 , прав.

З наведеними висновками Господарського суду міста Києва погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. ст. 317 та 318 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірне у даній справі нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, вибула із власності позивачки шляхом набуття іпотекодержателем за іпотечним договором №53/15-І.1 права власності на таке майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч. ч. 1 та 2 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Враховуючи вищезазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 36 та 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов п. п. 6.2.1 та 6.2.2 договору. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначеного цим договором, належить іпотекодержателю.

Так, приписами п. 6.2.1 іпотечного договору №53/15-І.1 визначено, що у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання своїх зобов`язань за основним договором. Сторони домовились, що з моменту прийняття іпотекодержателем письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність іпотекодержатель набуває право зареєструвати своє право власності на предмет іпотеки. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання у власність предмета іпотеки для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Таким чином, уклавши іпотечний договір №53/15-І.1, позивачці було відомо про можливість виникнення у майбутньому правових підстав для відчуження належного їй нерухомого майна (предмета іпотеки) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Тобто, ОСОБА_1 , фактично, погодилася з вибуттям такого майна зі своєї власності.

При цьому, в матеріалах справи відсутні, а позивачкою, в свою чергу, не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" за кредитним договором станом на момент звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем.

Твердження ОСОБА_1 про те, що існуюча заборгованість за кредитним договором була повністю погашена за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за іншим іпотечним договором №53/15-І.2, правомірно відхилено судом з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи вказані твердження, позивачка вказує, що розмір заборгованості за кредитним договором був визначений у повідомленні-вимозі, адресованій ОСОБА_4 , та становив 1862402,49 грн, в той час як вартість предмету іпотеки, який вона передала в забезпечення виконання грошового зобов`язання за іпотечним договором №53/15-І.2, становила 2152000,00 грн. Тобто, за рахунок набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" права власності на об`єкт нерухомості за вказаним договором заборгованість за кредитним договором була повністю погашена.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об`єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталося стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування.

За змістом ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відтак, набуття права власності на предмет іпотеки на підставі вказаних норм відбувається з урахуванням вартості майна, визначеної на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 73 ГПК України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» і викладено її у новій редакції, фактично, впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, 23.10.2019 у справі №917/1307/18, 18.11.2019 у справі №902/761/18, 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Такий підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж.К. та інші проти Швеції» суд наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

З урахуванням наведеного, оцінюючи надані сторонами докази, суд застосовує поряд зі ст. 79 ГПК України стандарт «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце.

В той же час, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вартості предметів іпотеки за іпотечними договорами, визначеної у відповідності до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", а саме оцінки предметів іпотеки суб`єктом оціночної діяльності станом на момент звернення на них стягнення.

Вказані обставини спростовують твердження позивачки про те, що за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №53/15-І.2 була повністю погашена заборгованість за кредитним договором, а відтак іпотека за іпотечним договором №53/15-І.1 припинилася.

Твердження ОСОБА_1 про те, що реєстрація права власності Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ліберо" на спірне нерухоме майно відбулася з порушенням норм чинного законодавства, що було встановлено під час розгляду скарги ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України та за наслідками чого винесений наказ №670/5 від 04.03.2019, судом не приймається до уваги з огляду на те, що згідно приписів ч. 2 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

В той же час, доказів оскарження набуття рішень про реєстрацію права власності саме в судовому порядку позивачкою не надано.

При цьому, безпосередньо державна реєстрація прав не є підставою для набуття права власності чи іншого речового права, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права, що унеможливлює ототожнення факту набуття відповідного права з фактом його державної реєстрації. Досліджуючи обставини існування в особи права власності чи іншого речового права, суд має передусім встановлювати підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою їх виникнення.

Натомість, позивачкою не доведено неправомірності укладення або недійсності жодного з правочинів, на підставі яких нерухоме майно відчужувалося на користь інших осіб та в кінцевому результаті було набуте у власність Державною іпотечною установою на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.05.2020, укладеного з ОСОБА_3 .

Отже, враховуючи викладене, позивачкою не доведеного обставин вибуття спірного майна з її власності поза її волею, що виключає можливість витребування такого майна від відповідача-1, як добросовісного набувача.

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивачки в частині відсутності доказів її згоди на вибуття квартири з власності, доказів отримання від іпотекодержателя вимог з відомостями про існування заборгованості за кредитним договором, доказів здійснення відповідачем-2 оцінки предмета іпотеки перед набуттям права власності на нього, обрання належного способу захисту порушеного права та незаконності реєстраційних дій щодо спірної квартири.

Також, за змістом ст. 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 цього кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист ? це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення ? гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд звертає увагу позивача на приписи ст. ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", відповідно до яких у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто, належним способом захисту в даному випадку суд є звернення з позовом про стягнення з іпотекодавця грошових коштів у випадку, якщо позивач доведе факт перевищення вартості майна, на яке було звернуто стягнення, над розміром грошового зобов`язання за кредитним договором.

При цьому, позовна вимога про визнання незаконним набуття відповідачем-2 права власності на квартиру сама по собі є встановленням юридичного факту неправомірності вибуття спірного майна із власності позивача та неспроможна самостійно захистити порушені, на думку позивача, права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що позивачкою не доведено порушення відповідачами її прав та/або законних інтересів, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

З приводу аргументів позивачки щодо невідповідності змісту рішення ст. 238 ГПК України, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ГПК України в описовій частині рішення зазначаються:

1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача;

2) заяви, клопотання;

3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

Таким чином, відсутність в описовій частині згадки про всі судові засідання, що відбулися під час розгляду справи, не є порушенням вказаних вимог.

Щодо відсутності в рішенні суду відомостей про застосування до представника відповідача-1 заходів процесуального примусу у вигляді попередження, слід зазначити, що не всі порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду. Перелік процесуальних порушень, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, визначені ч. 3 ст. 277 ГПК України. Серед таких підстав відсутня неповнота змісту рішення та його невідповідність положенням ст. 238 ГПК України.

Поряд з цим, застосування судом заходів процесуального примусу було реалізовано шляхом постановлення ухвали, занесеної до протоколу судового засідання від 24.04.2023, що процесуальним законом не заборонено.

Отже, оскільки вчинення згаданої процесуальної дії знайшло своє відображення в судовому рішенні (протокольна ухвала), аргументи скаржниці в наведеній частині не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи усе вищезазначене, колегія суддів вказує на те, що Господарським судом міста Києва під час ухвалення оскаржуваного рішення наведено відповідні мотиви, на яких ґрунтується рішення, а отже доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірних висновків про відмову у задоволенні позову.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2023 у справі №910/16140/21 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржницю.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2023 у справі №910/16140/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2023 у справі №910/16140/21.

4. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 13.10.2023.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов