ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2023 р. Справа№ 911/1395/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Копитової О.С.

суддів: Сотнікова С.В.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання: Гуньки О.В.

та представників сторін:

від ОСОБА_1 - Левшунов Д.С. - ордер,

від АТ КБ «ПриватБанк» - Куценко О.В. - довіреність,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року

(повний текст складено 07.03.2023 року)

у справі № 911/1395/21

за заявою 1) ОСОБА_2

2)акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.02.2023 по справі №911/1395/21 визнано вимоги акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до боржника у розмірі 9125106,59 грн., а саме:1623547,01 грн. - заборгованість за кредитом; 205856,25 грн. - заборгованість за винагородою (комісією); 1599316,29 грн. - заборгованість за процентами; 5696387,04 грн.- заборгованість з пені; У визнанні вимог в іншій частині - відмовлено та включено до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» у розмірі 4540,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 (надалі по тексту - апелянтка) звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року в частині визнання вимог акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (надалі по тексту - АТ КБ «Приватбанк», Банк) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги АТ КБ «Приватбанк» до боржника у розмірі 203 632,85 (конкурсні вимоги) та у розмірі 1 623 547,01 грн. (забезпечені вимоги).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянтка зазначає, що Верховний Суд у постанові від 17.11.2022 року у даній справі зазначив, що суд першої інстанції визнав правильно розрахованими грошові вимоги кредитора в частині суми основного боргу у розмірі 60570,62 дол.США. Інша структура грошових вимог (проценти, пеня, комісія) на думку Верховного Суду не була належним чином досліджена судами.

При цьому, Верховний Суд вказав на помилки допущені судами під час розгляду цього питання, однак, апелянта вважає, що суд першої інстанції під час перегляду даної справи не врахував висновків Верховного Суду.

Апелянтка зазначає, що пояснюючи правомірність нарахування кредитором відсотків по кредитному договору у розмірі 13,08 річних (а не 1,09 річних, як зазначено у кредитному договорі після внесення змін Додатковою угодою №2 від 31.12.2012 року), суд першої інстанції зазначив, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Цивільного кодексу України. Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, апелянтка вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що після повідомлення боржника Банком про підвищення відсоткової ставки по кредитному договору, та нарахування відсотків з 07.11.2008 року за новою відсотковою ставкою, - між сторонами була укладена Додаткова угода №2 до кредитного договору від 31.10.2012 року, якою було змінено відсоткову ставку, та встановлено її на рівні 1,09 % річних.

Більше того, встановлення у кредитному договорі відсоткової ставки у розмірі 1,09% річних починаючи з 31.10.2012 року є фактом встановлення рішенням апеляційного суду Київської області у справі №369/12719/13-ц.

Апелянтка зазначає, що не зважаючи на те, що рішенням суду у цивільній справі у 2014 році було встановлено незаконність відсоткової ставки у розмірі 13.08 річних, у 2022 році господарський суд Київської області визнає її як таку, що визначена умовами договору, а у розмірі 1,09 % річних, як таку, що стала наслідком технічної помилки.

Такий висновок місцевого суду на думку апелянтки є незаконним, оскільки не відповідає умовам кредитного договору в редакції від 31.12.2012 року, які вже досліджувалися в рамках цивільної справи, та є порушенням ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Також апелянтка зазначає, що суд першої інстанції визнав правомірним нарахування Банком відсотків у періоді, в якому мало місце прострочення кредитора, що суперечить припису ч. 4 ст. 613 Цивільного кодексу України. При цьому, суд першої інстанції пояснював своє рішення тим, що боржник мав можливість виконувати свої зобов`язання по старому графіку, який є додатком до попередньої додаткової угоди (Додаткової угода №1)

Однак, апелянтка не погоджується з такими висновком місцевого суду з огляду на наступне.

По -перше, як Додаткова угода №1 так і Додаткова угода №2 в частині розміру відсотків мають один і той же зміст.

По-друге, Додаткова угода №2 не була визнана судом недійсною, тож є дійсною. Натомість додаток №1 до кредитного договору припинив свою дію внаслідок укладання Додаткової угоди №2, оскільки як перший так і другий додаток вносять зміни до одного і того ж пункту кредитного договору (п.7.1), а Додаткова угода №2 пізніша за часом. Внаслідок цього втратив юридичну силу і додаток до Додаткової угоди №1, який є її невід`ємною частиною.

Крім того, апелянтка зазначає, що під час касаційного перегляду даної справи Верховним Судом був зроблений висновок, що прострочення боржника по кредитному договору (або припинення права боржника законно користуватися позиченими коштами у повному обсязі) стало після строку дії кредитного договору.

В той же час, з огляду на обставини цієї справи вбачається, що Банком не було усунуто прострочення кредитора до закінчення строку дії кредитного договору (не надано графік погашення кредиту), що банком і не заперечується. А після закінчення дії договору така необхідність відпала.

Апелянтка зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 613 Цивільного кодексу України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Отже, можна зробити висновок, що в силу ч. 4 ст. 613 Цивільного кодексу України боржник звільняється від сплати процентів до закінчення дії кредитного договору, оскільки Банк, як кредитор, не усунув своє прострочення (не надав графік погашення кредиту). А після спливу строку дії кредитного договору банк був правомочний нараховувати лише 3% річних.

Таким чином, нараховувати встановлені у кредитному договорі проценти після закінчення дії кредитного договору, Банк не мав законних підстав, а до того часу - зобов`язання боржника не було прострочене.

Натомість він мав право нараховувати 3% річних згідно ст.. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, передбачені умовами договору проценти не підлягають нарахуванню на суму основного боргу, а нараховуються тільки 3% річних.

Крім того, апелянтка в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновком місцевого суду про визнання кредиторських вимог в частині комісії (винагороди), передбачених пунктами 3.7, 7.1 Кредитного договору з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу, на строк з 07.06.2007 року по 07.06.2017 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 99594,11 дол. США на наступні цілі: на споживчі цілі, на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% від виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору.

Однак цей пункт договору (в частині сплати позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту) є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3. ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, а отже такі умови договору порушують публічний порядок.

На підставі викладеного, апелянтка зазначає, що у Банка не було законних підстав нараховувати винагороду за надання фінансового інструменту, а господарський суд Київської області безпідставно прийшов до висновку, що така умова договору мала б бути визнана недійсною.

Також апелянтка в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується висновком місцевого суду в частині нарахування пені з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України « Про споживче кредитування: у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15% суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Боржник вважає, що грошові вимоги Банку мають складатися з суми основного боргу у розмірі 60570,62 дол. США, що становить 1 623 547, 01 грн., та 3% річних відсотків річних в сумі 7 597,05 дол. США за період з 08.06.2017 року по 12.08.2021 року, що становить 203 632,85 грн. - разом 182 7180,00 грн.

Таким чином, в силу ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір пені не може перевищувати 274077,00 грн. (182 180,00 грн. *15% =274077,00 грн.).

Крім того, апелянтка вважає, що розраховуючи розмір пені місцевий суд не зазначив розмір заборгованості, на яку нараховується пеня та ставку нарахування, що ставить під сумнів методику її розрахунку.

Таким чином, апелянтка вважає, що грошові вимоги кредитора АТ КБ «ПриватБанк» мають складатися з суми основного боргу у розмірі 60570,62 доларів США, що становить 1 623 547,01 грн. (еквівалент курсу Національного банку України станом на 12.08.2021 року становив 26 8042) (забезпечені заставою майна боржника) та 3% річних в сумі 7 597,05 доларів США за період з 08.06.2017 року по 12.08.2021 року, що становить 203 632,85 грн. (еквівалент курсу Національного банку України станом на 12.08.2021 року становив 26 8042).

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 року, для розгляду справи №911/1395/21 визначено колегію суддів: Грек Б.М.(головуючий), Поляков Б.М., Отрюх Б.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2023 року задоволено заяву суддів Північного апеляційного господарського суду Грека Б.М. та Полякова Б.М. про самовідвід у справі №911/1395/21. Відведено суддів Північного апеляційного господарського суду Грека Б.М. та Полякова Б.М. від розгляду справи №911/1395/21. Матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі №911/1395/21 передано для визначення складу суду відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Копитової О.С., суддів: Сотнікова С.В., Остапенка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2023 року задоволено заяву судді Північного апеляційного господарського суду Остапенка О.М. самовідвід у справі № 911/1395/21. Відведено суддю Північного апеляційного господарського суду Остапенка О.М. від розгляду справи № 911/1395/21. Матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі №911/1395/21 передано для визначення складу суду відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Копитової О.С., суддів: Сотнікова С.В., Пантелієнка В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 року витребувано з господарського суду Київської області сформовані матеріали оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 27.02.2023 року по справі № 911/1395/21 за заявою 1) ОСОБА_2 2) АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про неплатоспроможність для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі № 911/1395/21 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі № 911/1395/21 до надходження матеріалів справи № 911/1395/21 до Північного апеляційного господарського суду.

06.04.2023 року від господарського суду Київської області на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 року надійшли матеріали справи № 911/1395/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі №911/1395/21. Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 призначено на 07.06.2023 року. Вирішено інші процесуальні питання.

28.04.2023 року через відділ документообігу суду від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу від 27.02.2023 року - без змін.

Обґрунтовуючи поданий відзив представник банку зазначає, що рішенням апеляційного суду Київської області у справі №369/12719/13-ц визнано недійсним додаток «Графік погашення кредиту» до Додатковї угоди №2 від 31.10.2012 року до Кредитного договору від 07.06.2007 року.

Відтак, з урахуванням того, що редакція Додатку №1 до кредитного договору згідно Додаткової угоди №2 втратила свою чинність з моменту його підписання, то в такому випадку, застосовується Додаток №1 до Кредитного договору згідно Додаткової угоди №1, який недійсним не визнавався та був підписаний і визнаний боржником.

Тобто, наявність судового рішення про недійсність нової редакції Графіку погашення кредиту, свідчить про чинність попередньої редакції Графіку погашення кредиту. Саме виходячи із чинного Додатку №1 до Кредитного договору (графік погашення кредиту) згідно Додаткової угоди №1 було здійснено вірний розрахунок заборгованості.

Через чинність Графіку погашення кредиту згідно Додаткової угоди №1, банк не повинен був надавати боржнику новий графік, а тому будь-яке прострочення кредитора в розумінні положень ст.. 613 Цивільного кодексу України не наступало.

Щодо розміру відсоткової ставки АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що в п. 7.1. кредитного договору згідно додаткових угод помилково зазначено відсоткову ставку 1,09 річних, хоча насправді затверджений Банком шаблон такого типу кредитного договору передбачає зазначення 1,09 на місяць (тобто 13,08 % річних), що відповідно і підтверджується підписаним сторонами Графіком погашення кредиту, в якому погоджено відсоткову ставку 13,08% річних та боржником певний період часу здійснювалось погашення згідно ж такого графіку.

Щодо комісії, то представник АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що відповідно до положень п.п. 3.7, 7.1 кредитного договору, Банком щомісяця нараховувалась винагорода у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

Таким чином, представник Банку вважає, що суд першої інстанції в цій частині прийшов до вірних висновків, обґрунтував підстави та порядок нарахування комісії, виходячи з приписів законодавства, умов кредитного договору та правовідносин, які склалися між сторонами під час його виконання.

02.06.2023 року на електронну адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням представника у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2023 року розгляд справи № 910/1395/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкладено на 28.06.2023 року.

У судовому засіданні 28.06.2023 року оголошено перерву по справі до 16.08.2023 року.

16.08.2023 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Пантелієнка В.О. у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2023 року, після виходу судді Пантелієнка В.О. з відпустки, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 призначено на 13.09.2023 року.

13.09.2023 року в судове засідання з`явилися представник апелянта та представник АТ КБ «ПриватБанк» та надали усні пояснення по справі.

Представники ОСОБА_2 та арбітражний керуючий Сердюк С.М. в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надсилали, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

13.09.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі статтею 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Разом з тим, 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Київської області із заявою про відкриття провадження у справі про свою неплатоспроможність.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.07.2021 року відкрито провадження у справі №911/1395/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів строком на 120 днів; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до ст. 121 Кодексу України з процедур банкрутства; призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Середюка С.М.; вирішено інші процесуальні питання.

ОСОБА_2 (надалі по тексту - кредитор-1) 30.07.2021 року подав заяву про визнання грошових вимог до боржника у розмірі 300000,00 грн. основного боргу, який утворився внаслідок неналежного виконання Боржником договору позики від 20.12.2015 року, та 4758,00 грн. судових витрат.

А також АТ КБ «ПриватБанк» 12.08.2021 подало заяву про визнання грошових вимог, у якій просило: визнати грошові вимоги Банку до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №КІV0GA00000163 від 07.06.2007 року: заборгованість за наданим кредитом - 1623547,01 грн. (вимоги забезпечені заставою майна боржника);заборгованість за процентами - 2500619, 30 грн.; заборгованість за винагородою (комісією) - 205856, 25 грн. (вимоги забезпечені заставою майна боржника); заборгованість з пені - 9182085,88 грн. (вимоги забезпечені заставою майна боржника).

Включити до реєстру вимог кредиторів ОСОБА_1 грошові вимоги АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №КІV0GA00000163 від 07.06.2007 року: заборгованість за наданим кредитом - 1623547,01 грн.(вимоги забезпечені заставою майна боржника); заборгованість за процентами - 2500619,30 грн.; заборгованість за винагородою (комісією) - 205856,25 грн. (вимоги забезпечені заставою майна боржника); заборгованість з пені - 9182085,88 грн. (вимоги забезпечені заставою майна боржника); 4540, 00 грн. - судовий збір сплачений за подання заяви з грошовими вимогами.

За результатами попереднього засідання господарським судом Київської області постановлено ухвалу від 20.12.2021 року, якою, зокрема: визнано грошові вимоги ОСОБА_2 у розмірі 300000,00 грн.; відхилено грошові вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 2500619,30 грн. (конкурсні) та у розмірі 11011489,14 грн. (забезпечені); вирішено інші процесуальні питання.

Господарський суд дійшов висновку, зокрема, що як встановлено у відповідних рішеннях Києво-Святошинського районного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області у справі №369/357/16-ц, після визнання недійсним додатку №1 до додаткової угоди від 31.10.2012 року до Кредитного договору, ОСОБА_1 не могла виконувати свій обов`язок по Кредитному договору, до вчинення кредитором - АТ КБ «ПриватБанк» дій стосовно надання нового графіку погашення кредиту, тому останнім не доведено суду у встановленому порядку вчинення відповідних дій, які б дозволили боржнику виконувати свій договірний обов`язок, відтак, у суду відсутні правові підстави стверджувати, що ОСОБА_1 порушено права АТ КБ «Приватбанк». За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про відхилення грошових вимог АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2500619,30 грн. (конкурсні) та у розмірі 11011489, 14грн (забезпечені).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022, змінено ухвалу суду від 20.12.2021 року; заяву АТ КБ «ПриватБанк» про визнання грошових вимог задоволено частково; визнано вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у загальному розмірі 3671292,46 грн., а саме: 3348979,73 грн. - вимоги забезпечені заставою; 322312,73 грн. - третя черга; вимоги зі сплати судового збору в сумі 4540,00грн. - позачергово; в іншій частині ухвалу суду від 20.12.2021 року залишено без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 року виправлено описку в тексті абзацу п`ятого пункту 3 резолютивної частини постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 у справі №911/1395/21, а саме замість слів: « 322 312,73 грн. - третя черга» ухвалено вважати правильними: « 203632, 85 грн. - друга черга; 118679, 88 грн. - третя черга».

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.11.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 року та ухвалу господарського суду Київської області від 20.12.2021 року у справі №911/1395/21 скасовано в частині розгляду грошових вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 зі сплати процентів у сумі 56691,73 доларів США (що за курсом НБУ станом на 12.08.2021 року в розмірі 26,8042 складає 1519576,47 грн.), винагороди (комісії) в сумі 205856,25 грн. та пені в сумі 9182085,88 грн. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області; в іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 року у справі №911/1395/21 залишено без змін.

Верховним Судом у вказаній постанові від 17.11.2022 року зазначено, зокрема про наступне:

Посилаючись на положення ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд виходив з того, що висновок про неможливість виконання Боржником свого обов`язку за Кредитним договором до вчинення Банком дій щодо надання нового графіку погашення кредиту, зроблений судами в справі №369/357/16-ц, в якій брали участь ті самі сторони.

Щодо наведеного Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до вказаної норми процесуального права преюдиційне значення мають саме обставини, встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, а не зроблені судом висновки, у тому числі щодо оцінки тих чи інших доказів.

Відповідно, не заперечуючи проти преюдиційного значення для розгляду цієї справи фактів, встановлених під час розгляду справи №369/357/16-ц, Верховний Суд зазначає, що висновок щодо правової оцінки таких обставин, якого дійшов Києво-Святошинський районний суд Київської області, стосується саме правовідносин, що склалися між учасниками спору на момент її вирішення.

Однак неможливість виконання Боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором та відсутність у зв`язку з цим порушення прав Банку на момент звернення з позовом у справі №369/357/16-ц не є достатньою підставою для висновку про таку неможливість станом на момент звернення Банку із заявою про визнання його грошових вимог у цій справі про неплатоспроможність Боржника. Тоді як викладені в касаційній скарзі доводи про те, що відповідні правові наслідки, обумовлені рішенням у справі №369/357/16-ц, є актуальними також у цій справі, не в повній мірі відповідають обставинам, встановленим судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, з встановлених судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи обставин вбачається, що після ухвалення судових рішень у справі №369/357/16-ц та станом на момент звернення Банку з відповідною заявою у справі про банкрутство Боржника закінчився передбачений пунктом 7.1 Кредитного договору (з урахуванням змін та доповнень) строк кредитування (тобто припинилось право Боржника законно користуватися позиченими коштами у повному обсязі), у зв`язку з чим немає підстав вважати, що відсутність графіку погашення кредиту перешкоджає Боржнику здійснити повернення наданих йому Банком кредитних коштів, зокрема через неможливість самостійного здійснення Боржником розрахунку розміру періодичних платежів тощо.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про відсутність порушення Боржником строків повернення Банку наданих йому кредитних коштів (тіла кредиту) на момент звернення із заявою про визнання грошових вимог у цій справі та вважає слушним зазначення апеляційного господарського суду про наявність у Банку підстав для вимог до Боржника в цій частині, адже визначений у Кредитному договорі строк кредитування обумовлює момент повернення Боржником отриманих у кредит грошових коштів у повному обсязі кредитодавцю.

При цьому Верховний Суд відхиляє доводи Боржника про те, що внаслідок пред`явлення позову у справі №369/357/16-ц Банк змінив строк повернення кредиту, а ухвалення судових рішень Києво-Святошинським районним судом Київської області та Апеляційним судом Київської області за таким позовом після зміни строку кредитного договору і вимоги повернути всю суму свідчить про те, що в питанні стягнення заборгованості судами поставлена крапка.

Наведені твердження Боржника не відповідають змісту відповідних судових рішень у справі №369/357/16-ц з урахуванням положень частини 4 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, оскільки підставою для відмови в задоволенні відповідного позову судами визначено саме встановлення обставин відсутності порушення прав Банку зі сторони Боржника стосовно невиконання умов договору через ненадання графіку погашення кредиту з урахуванням положень ст. 613 Цивільного кодексу України.

Тобто під час вирішення зазначеної справи суди не встановили обставини, які б свідчили про належну реалізацію Банком передбаченого ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України та Кредитним договором права вимоги дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, а натомість з`ясували відсутність порушення Боржником умов Кредитного договору, яке могло би бути підставою для такої вимоги про дострокове стягнення кредиту.

У зв`язку з наведеним не підлягають прийняттю до уваги доводи Боржника про неврахування апеляційним господарським судом висновку Верховного Суду щодо зміни порядку, умов та строку кредитного договору внаслідок пред`явлення кредитором позову до боржника, викладеного у постанові від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, та щодо строку нарахування процентів за кредитним договором у разі пред`явлення вимоги кредитором, викладеного у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, адже правовідносини у зазначених справах не є подібними до цієї справи. Водночас постанова Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі №6-546цс17 не є постановою Верховного Суду в розумінні пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Також Верховний Суд відхиляє заперечення Боржника проти висновків суду апеляційної інстанції про наявність у Банку правових підстав для нарахування на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних за період з 08.06.2017 року до 12.08.2021 року, які зводяться до аргументів щодо відсутності порушення Боржником строків повернення кредиту на момент подання заяви про визнання грошових вимог Банку тощо. При цьому Верховний Суд враховує, що ані Боржник, ані Банк правильність нарахування процентів за вказаних період саме в такому розмірі не оспорюють.

Разом з тим Верховний Суд вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про можливість Боржника виконувати свої обов`язки за Кредитним договором з повернення кредитних коштів (до закінчення строку кредитування), сплати процентів тощо, незважаючи на ненадання Банком нового графіку погашення кредиту, безпосередньо на підставі умов Кредитного договору з урахуванням додаткових угод, не ґрунтується на прийнятті до уваги відповідно до вимог ч. 4 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях у справі №369/357/16-ц. При цьому апеляційний господарський суд не врахував, зокрема, висновки щодо застосування положень наведеної норми, викладені в постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, на яку посилається Боржник у касаційній скарзі.

Верховний Суд також вбачає, що визнаючи правомірними грошові вимоги Банку за період з 07.06.2007 року до 07.06.2017 року в частині процентів у сумі 56691,73 доларів США, суд апеляційної інстанцій не надав жодної правової оцінки (прийняв до уваги чи відхилив) аргументам Боржника щодо помилкового їх обчислення із застосуванням відсоткової ставки в розмірі 13,08% річних, яка не відповідає умовам Кредитного договору з урахуванням додаткових угод.

При цьому апеляційний господарський суд залишив поза увагою положення ч. 4 ст. 613 Цивільного кодексу України, належним чином не з`ясувавши обставини, які б надавали достатні підстави для висновку про наявність чи відсутність правових підстав для звільнення боржника від сплати процентів у відповідній частині (з урахуванням прострочення кредитора) з огляду на їх правову природу як плати за користування кредитними коштами або компенсаторний характер.

Що стосується визнання апеляційним господарським судом грошових вимог Банку в частині 7680 доларів США комісії, то в оскаржуваній постанові відсутні жодні висновки та обґрунтування щодо підстав та порядку нарахування зазначеної суми, виходячи з приписів законодавства, умов Кредитного договору та правовідносин, які склалися між сторонами під час його виконання. Зважаючи на недослідження зазначених обставин судами першої та апеляційної інстанцій, у Верховного Суду відсутні достатні правові підстави для висновку щодо обґрунтованості чи необґрунтованості грошових вимог Банку в цій частині відповідно до встановлених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, Верховний Суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності або відсутності у Банку правових підстав для нарахування пені за Кредитним договором, адже вони ґрунтуються на помилкових висновках судів щодо строків виконання та розмірів зобов`язань за Кредитним договором (з урахуванням обставин прострочення кредитора).

Зокрема, місцевий господарський суд виходив із помилкового висновку про відсутність прострочення Боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором взагалі. Тоді як апеляційний господарський суд визнав вимоги про стягнення пені, нарахованої за період з 09.07.2013 року до 09.01.2014 року, коли зобов`язання Боржника за Кредитним договором не були прострочені згідно з обставинами, встановленими судами у справі №369/357/16-ц.

Натомість суди не здійснили перевірку правильності нарахування Банком пені за відповідний період після порушення Боржником своїх зобов`язань, а згідно з вимогами зазначеної норми процесуального права суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо встановлення таких обставин та дослідження доказів, які не були встановлені в рішенні або постанові суду.

Під час нового розгляду справи, судом першої інстанції прийнято 27.02.2023 року ухвалу по справі №911/1395/2, якою визнано вимоги АТ КБ «Приватбанк» до боржника у розмірі 9125106,59 грн., а саме:1623547,01 грн. - заборгованість за кредитом; 205856,25 грн. - заборгованість за винагородою (комісією); 1599316,29 грн. - заборгованість за процентами; 5696387,04 грн.- заборгованість з пені; У визнанні вимог в іншій частині - відмовлено та включено до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 4540,00 грн.

Зазначена ухвала господарського суду Київської області, прийнята за результатами нового розгляду, і переглядається апеляційним судом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 27.02.2023 року залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2007 року між Банком та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Кредитний договір, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору (п. 1.1 Кредитного договору).

Відповідно до пункту 7.1 Кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк з 07.06.2007 по 07.06.2017 включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 88600,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору. Періодом сплати визначено вважати період з 01 по 07 число кожного місяця.

Також умовами зазначеного пункту Кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1270,77 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно з пунктом 3.8 Кредитного договору, зокрема, при непогашенні кредиту в строки, зазначені пунктах 7.1, 2.3.3 договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою.

Кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 Кредитного договору, далі пені згідно з розділом 4 договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась (у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено пунктом 6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту (п. 3.3 Кредитного договору).

У пункті 7.7 Кредитного договору сторони домовились, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п. надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.

На виконання умов Кредитного договору Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 80000,00 доларів США, що підтверджується банківською випискою за період з 07.06.2007 до 19.07.2021.

Також 07.06.2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Банком укладено договір іпотеки квартири (надалі по тексту - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3624.

Предметом Іпотечного договору є надання іпотекодавцями в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в пункті 33.3 договору, в забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцями зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавців.

У пункті 33.2 Іпотечного договору між сторонами погоджено, зокрема, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором іпотекодавці надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 68,8 м2, житловою площею 47,5 м2(надалі по тексту - Квартира). Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вишневої міської ради народних депутатів 17.11.1994 згідно з розпорядженням (наказом) від 16.11.1994 року №76 і зареєстрованого у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 19039943, номер запису 83/128, в книзі 8. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 33.3 Іпотечного договору).

Термін дії Іпотечного договору визначений у пункті 28 до повного виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного договору Банк у січні 2011 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2011 року у справі №2-994/11 задоволено позовні вимоги Банку та вирішено, зокрема, звернути стягнення на Квартиру, за рахунок предмета іпотеки задовольнити позовні вимоги Банку в сумі 74119,65 доларів США, що випливають з Кредитного договору, включаючи повернення суми кредиту, сплату заборгованості за відсотками, пені за порушення строків сплати відсотків.

Проте рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.05.2011 року скасовано вказане судове рішення у справі №2-994/11 та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні вказаного позову стало те, що: Боржник сплачує чергові платежі за Кредитним договором, а заборгованість виникла через неврегульованість питання між банком та Боржником щодо підвищення процентної ставки; Банк у встановленому законом порядку не надсилав відповідачам письмові повідомлення про існуючу заборгованість, звернення стягнення на предмет іпотеки.

02.06.2011 року між Банком та Боржником укладено додаткову угоду до Кредитного договору, якою викладено пункт 7.1 Кредитного договору у новій редакції та погоджено, що погашення кредиту проводиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди.

Додатковою угодою від 02.06.2011 року між сторонами встановлено терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Кредитним договором тривалістю 50 років.

31.10.2012 року між Банком та Боржником укладено додаткову угоду до Кредитного договору, якою викладено пункт 7.1 Кредитного договору у новій редакції, згідно з якою банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівкою через касу на строк з 07.06.2007 року до 07.06.2017 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 99594,11 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 договору. Періодом сплати визначено вважати період з 01 по 07 число кожного місяця. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1).

Згідно з пунктами 4, 9 додаткової угоди від 31.10.2012 року додаток №1 (графік погашення кредиту) викладено в новій редакції.

У грудні 2013 року Боржник звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Банку про: визнання недійсним додатку "графік погашення кредиту" до додаткової угоди від 31.10.2012 до Кредитного договору; визнання нікчемним пункту 7.1 Кредитного договору в частині умови про оплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 1,50% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; зобов`язання Банку надати Боржнику новий графік погашення кредиту, оформлений у відповідності із положеннями закону та умовами Кредитного договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.01.2014 року у справі №369/12719/13-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог Боржника.

Проте рішенням Апеляційного суду Київської області від 21.05.2014 року скасовано вказане судове рішення в справі №369/12719/13-ц та прийнято нове, яким позовні вимоги боржника задоволено частково: визнано недійсним додаток «графік погашення кредиту» до додаткової угоди від 31.10.2012 до Кредитного договору, а в задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У зв`язку із неналежним виконанням Боржником умов Кредитного договору Банк у січні 2016 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Боржника про стягнення заборгованості у розмірі 137272,74 доларів США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.03.2016 року у справі №369/357/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.08.2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Підставами для відмови у задоволенні вказаного позову у справі №369/357/16-ц стало те, що: Боржник звертався до Банку із проханням надати графік погашення кредиту після визнання недійсним того, який був погоджений під час укладання додаткової угоди від 31.10.2012 року, однак Банк не надав Боржнику новий графік погашення кредиту, що позбавило Боржника можливості належним чином виконувати зобов`язання за Кредитним договором щодо погашення кредиту, а розрахунок заборгованості за Кредитним договором, здійснений Банком за графіком погашення кредиту не є належним та допустимим доказом невиконання Боржником умов кредитного договору. У зв`язку з наведеним, оскільки Боржник не міг виконувати свій обов`язок за Кредитним договором до вчинення кредитором дій щодо надання нового графіку погашення кредиту, суд дійшов висновку про відсутність порушення прав Банку Боржником.

Під час нового розгляду справи, а саме, кредиторської заяви АТ КБ «ПриватБанк», апелянт не заперечує стосовно основного боргу в розмірі 60570,62 дол. США, а не погоджується лише з кредиторськими вимогами банку стосовно процентів, комісії (винагороди) та пені.

При цьому, наголошуючи на наявності встановлених судом обставин прострочення кредитора та наявності преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях у справі №369/357/16-ц.

Щодо наявності/відсутності обставин прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно зі ст.. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, коли він не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

В обґрунтування обставин прострочення кредитора, боржник посилається на ненадання банком графіку погашення заборгованості (що є додатком до Додаткової угоди від 31.10.2012 року до Кредитного договору), який було визнано недійсним згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 21.05.2014 року у справі №369/12719/13-ц.

Місцевим судом зазначено, що для висновку про наявність чи відсутність прострочення кредитора, суд має відповісти на питання, чи міг боржник виконувати зобов`язання з погашення кредиту без надання кредитором боржнику нового графіку, взамін того, який був визнаний недійсним?

Суд даючи відповідь на дане питання зазначив, що був чинним Графік погашення кредиту, який було погоджено Банком і Боржником як додаток до Додаткової угоди від 2 червня 2011 року (яка передувала укладенню додаткової угоди від 31.10.2012 року). Більш того, умови щодо строків і розмірів виконання зобов`язань Боржника були погоджені сторонами у Кредитному договорі.

За таких обставин, місцевий суд дійшов висновку про можливість виконання Боржником взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, у зв`язку з чим констатує про відсутність прострочення Кредитора, яке б полягало у не вчиненні ним дій, до вчинення яких Боржник не міг виконати свого обов`язку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками місцевого суду в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими.

Стосовно преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях у справі №369/357/16-ц.

У пункті 68 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.11.2022 року зазначено, що висновок суду апеляційної інстанції про можливість Боржника виконувати свої обов`язки за Кредитним договором з повернення кредитних коштів (до закінчення строку кредитування), сплати процентів тощо, незважаючи на ненадання Банком нового графіку погашення кредиту, безпосередньо на підставі умов Кредитного договору з урахуванням додаткових угод, не ґрунтується на прийнятті до уваги відповідно до вимог ч. 4 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях у справі №369/357/16ц. При цьому апеляційний господарський суд не врахував, зокрема, висновки щодо застосування положень наведеної норми, викладені в постанові Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №04/14-10/5026/2337/2011, на яку посилається Боржник у касаційній скарзі.

За змістом пункту 59 Постанови Верховного Суду від 17.11.2022, не заперечуючи проти преюдиційного значення для розгляду цієї справи фактів, встановлених під час розгляду справи №369/357/16-ц, Верховний Суд зазначає, що висновок щодо правової оцінки таких обставин, якого дійшов Києво-Святошинський районний суд Київської області, стосується саме правовідносин, що склалися між учасниками спору на момент її вирішення. Відповідно до частини 4, 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставині, якщо інше не встановлено законом.

У цьому контексті місцевий суд зазначив, що аналізуючи положення ч. 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 року у справі №917/1345/17 (провадження № 12-144гс18, пункт 32) дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У пункті 7.10 постанови від 01.09.2020 року у справі № 907/29/19 (провадження N 12-17гс20) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Крім того, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ст.. 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.03.2020 року у справі № 910/2360/19, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі).

Застосовуючи вказані підходи, місцевий суд дійшов до вірного висновку, що у судовій справі № 369/357/16ц Києво-Святошинський районний суд Київської області у рішенні від 28.01.2014 року встановив: 1) факт виникнення правовідносин за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 ; 2) факт визнання недійсним "графіку погашення кредиту" до Додаткової угоди від 31.10.2012 року згідно судового рішення; 3)факт звернення ОСОБА_1 до Банку із проханням надати новий графік погашення кредиту; 4) факт ненадання ОСОБА_1 нового графіку погашення кредиту. Ці обставини мають преюдиційне значення, що установлене судовим рішенням.

Преюдиційні обставини, встановлені у судовому рішенні по справі №369/357/16-ц, не стосуються обставин прострочення кредитора та можливості Боржника виконувати свої обов`язки за кредитним договором з повернення кредитних коштів (до закінчення строку кредитування), сплати процентів тощо, незважаючи на неподання Банком нового графіку погашення кредиту, зокрема, користуючись Додатком № 1 до Кредитного договору (графік погашення кредиту) згідно Додаткової угоди № 1, який недійсним не визнавався та був підписаний і виконувався боржником (здійснювались оплати згідно цього графіку).

Щодо заборгованості за процентами.

У заяві із вимогами до Боржника, АТ КБ «Приватбанк» просив визнати грошові вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №КІV0GA00000163 від 07.06.2007 року щодо заборгованості за процентами у сумі 2500619,30 грн. (93292,07 доларів США).

Вказана заборгованість складається із:

1)522344,97 грн. (еквівалент 19487,43 доларів США) - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами відповідно до п.п.2.2.2, 7.1. Кредитного договору в межах строку кредитування (з 07.06.2007 - 07.06.2017);

2)997231,50 грн. (еквівалент 37204,30 доларів США) - заборгованість за відсотками, передбаченими п.п. 3.2, 7.4 Кредитного договору в межах строку кредитування (з 07.06.2007 - 07.06.2017);

3)981042,83 грн. (еквівалент 36600,34 доларів США) - заборгованість за відсотками, нарахованими після закінчення строку кредитування (з 08.06.2017).

1) Щодо заборгованості за відсотками, передбаченими п. 2.2.2, 7.1. Кредитного договору в межах строку кредитування (з 07.06.2007 - 07.06.2017) 522344,97 грн. (еквівалент 19487,43 доларів США), суд зазначає таке.

В аспекті правомірності застосування відсоткової ставки у розмірі 13,08%:

У постанові від 17.11.2022 року по справі №911/1395/21 Верховним судом зазначено, що визнаючи правомірними грошові вимоги Банку за період з 07.06.2007 року до 07.06.2017року в частині процентів у сумі 56691,73 доларів США, суд апеляційної інстанцій не надав жодної правової оцінки (прийняв до уваги чи відхилив) аргументам Боржника щодо помилкового їх обчислення із застосуванням відсоткової ставки в розмірі 13,08% річних, яка не відповідає умовам Кредитного договору з урахуванням додаткових угод.

Надаючи оцінку відповідним аргументам боржника, місцевий суд враховує умови п. 2.2.2. кредитного договору, згідно яких позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредиту здійснити не пізніше дати фактично повного фактичного повного погашення кредиту.

Згідно п. 3.1. договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 7.1 змінної частини Договору.

Відповідно до пункту 7.1 Кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк з 07.06.2007 року по 07.06.2017 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 88600,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору. Періодом сплати визначено вважати період з 01 по 07 число кожного місяця.

31.10.2012 року між Банком та Боржником укладено додаткову угоду до Кредитного договору, якою викладено пункт 7.1 Кредитного договору у новій редакції, згідно з якою банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівкою через касу на строк з 07.06.2007 до 07.06.2017 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 99594,11 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 договору. Періодом сплати визначено вважати період з 01 по 07 число кожного місяця. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1).

Відповідно до п. 2.3.1. Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Отже, згідно досягнутих сторонами кредитного договору домовленостей, Банк має право на підвищення процентної ставки у разі наявності обставин, визначених у п. 2.3.1 Кредитного договору за умови повідомлення позичальника про таку зміну письмово.

Банк направив ОСОБА_1 листа від 03.10.2008 року №20.1.3.2/6-22855/6095, за змістом якого зазначено, що у зв`язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки Національного банку України з 8,5 до 12 відсотків, з метою виконання зобов`язань перед своїми вкладниками, ПриватБанк змушений вимагати зміни умови Кредитного договору №КІV0GA00000163 від 07.06.2007 року. Згідно Кредитного договору №КІV0GA00000163 від 07.06.2007 року, починаючи з 07.11.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором, який уклала ОСОБА_1 з Приватбанком складатиме 13,08% на рік.

У зазначеному листі також вказано, що у випадку незгоди із вказаними змінами кредитного договору, Банк запропонував в строк не пізніше 31.10.2008 року, звернутись у відділення Приватбанку, що обслуговує кредит, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі. У разі згоди ОСОБА_1 щодо зміни умов кредитування за вказаним кредитним договором, встановлення цих змін буде здійснено автоматично 07.11.2008 року без будь-яких додаткових дій зі сторони ОСОБА_1 . В якості доказів направлення ОСОБА_1 листа, Банком надано Реєстр №343 USD (т. 2, а.с.13-14). Доказів отримання вказаного Листа боржником матеріали справи №911/1395/21 не містять.

Як зазначено Банком, у період з моменту виникнення кредитних правовідносин (07.06.2007 року) по 06.11.2008 року діяла відсоткова ставка за користування кредитними коштами у розмірі 0,92% на місяць.

Зі змісту розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що починаючи з 07.11.2008 року, Банком здійснюється нарахування відсотків за користування кредитом з підвищеною відсотковою ставкою (1,09 % на місяць), а також вбачається сплата боржником вказаних платежів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, місцевим судом зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 1 та 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України). За загальним правилом, викладеним у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного кодексу України. Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 року по справі №910/16557/17 зазначав, що «При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст..ст. 641 - 642 Цивільного кодексу України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України».

Таким чином, місцевий суд стосовно повідомлення боржника про зміну відсоткової ставки та тлумачення умов договору дійшов висновку, що сторонами встановлено односторонній порядок підвищення процентної ставки; позичальник погодив зазначену в пункті 2.3.1. кредитного договору зміну розміру процентної ставки, що не потребує укладення сторонами додаткової угоди до договорів, адже правом на подання письмового повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування ОСОБА_1 не скористалась, навпаки, здійснюючи оплату за кредитом згідно з підвищеною відсотковою ставкою.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 310/80/16-ц (провадження № 61-2376св18): «в оцінці правової природи рішення про збільшення в односторонньому порядку з 01 листопада 2008 року та з 01 лютого 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки за кредитом Верховний Суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Така дія передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 виконувала умови зазначеного кредитного договору тривалий час після зміни банком в односторонньому порядку відсоткової ставки, підписала додаткові угоди, тобто своїми діями позичальник погодилась з умовами кредитного договору з урахуванням зміни банком в односторонньому порядку відсоткової ставки, розуміла їх зміст та встановлені права та обов`язки.

Суд констатує, що ОСОБА_1 здійснювала оплату процентів за користування кредитом з урахуванням цієї збільшеної ставки у розмірі 13,08% річних (перший платіж від 11.12.2008 (т.5 а.с.129), з огляду на що її поведінка стосовно оспорювання розміру процентної ставки вірно визнана судом першої інстанції суперечливою.

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає твердження боржника щодо того, що процентна ставка для нарахування відсотків по кредиту має становити 1,09% річних, а не 13,08% річних, як застосовує Банк.

Вказані твердження боржника базуються на тому, що в додаткових угодах №1 та №2 до кредитного договору помилково зазначено " 1,09% річних" замість " 13,08% річних", де значення 1,09% - це ставка відсотків на місяць, про що суд дійшов висновків з огляду на таке.

За змістом п 2.3.2 за своїм розсудом Банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому Банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.

Зі змісту листа Банку від 03.10.2008 року №20.1.3.2/6-22855/6095, вбачається, що відсоткова ставка за кредитним договором, який уклала ОСОБА_1 з АТ «ПриватБанк» складатиме 13,08% на рік.

З Додаткових угод від 02.06.2011 року та від 31.10.2012 року сторонами погоджено, зокрема, що розмір відсотків за користування кредиту становить 1,09% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Здійснивши порівняння додатку до Додаткової угоди від 02.06.2011 року (графіку погашення кредиту) та умов Додаткової угоди від 02.06.2011 року та від 31.10.2012 року, дослідивши умови договору, місцевий суд дійшов до вірного висновку, що Банком здійснювалося нарахування відсотків із застосування відсоткової ставки 13,08% річних.

Враховуючи відсутність доказів, які б з огляду на положення п 2.3.2. Договору свідчили б про зменшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами, виходячи зі змісту Договору, змісту Додаткових угод від 02.06.2011 року та від 31.10.2012 року, та додатку до Додаткової угоди від 02.06.2011 року та вимог розумності, суд дійшов вірного висновку про наявність технічної описки в додаткових угодах, яка полягала в помилковому зазначенні «1,09 % на рік» замість « 1,09 на місяць», тобто 13,08% на рік.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з місцевим судом, що визнанню підлягають кредиторські вимоги в частині заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами відповідно до п.п. 2.2.2, 7.1. Кредитного договору в межах строку кредитування (з 07.06.2007 - 07.06.2017) у сумі 522344,97 грн. (еквівалент 19487,43 доларів США).

2) Щодо заборгованості за відсотками, передбаченими п.п. 3.2, 7.4 Кредитного договору в межах строку кредитування (з 07.06.2007 - 07.06.2017) 997231,50 грн. (еквівалент 37204,30 доларів США) суд зазначає таке.

Щодо наявності підстав та правомірності нарахування відсотків відповідно до п.2.2.2 Договору та відсотків, передбачених п. 3.2., 7.4 Договору.

Відповідно до п. 2.2.2 Договору, позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 7.1., 2.3.1., 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 вказаного Договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

За змістом п. 3.2. Кредитного договору, згідно з ст.212 Цивільного кодексу України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4. змінної частини цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1 суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п.1.1.).

Пунктом 7.4., згідно ст. 212 Цивільного кодексу України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,4% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Отже, умовами Кредитного договору визначені обов`язки позичальника щодо сплати відсотків за користування кредитом, а також передбачена відповідальність за порушення позичальником обов`язку погашення заборгованості в строк, встановлення кредитним договором. Так, сторонами узгоджена відповідальність за прострочення виконання зобов`язання у більшому розмірі, аніж це встановлено Цивільним кодексом України - 2,4 % на місяць. Тому є правомірним нарахування відсотків відповідно до п.2.2.2 Договору як плати за користування кредитом та відсотків, передбачених п. 3.2., 7.4 договору як відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, про що вірно зазначено місцевим судом.

Щодо розміру відсотків, передбачених п.3.2. Кредитного договору місцевий суд зазначив наступне.

Як зазначалося вище, п. 7.4 встановлено розмір відсотків - 2,4% на місяць. Втім, з розрахунків банку вбачається, що при здійсненні розрахунків Банком застосовано починаючи з 07.11.2008 року відсоткову ставку 32,86 %, тобто 2,74 % на місяць. Банком зазначено, що відповідно до листа від 03.10.2008 №20.1.3.2/6-22855/6095, відсоткова ставка/пеня у разі невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором змінюється відповідно до зміни відсоткової ставки по кредиту.

Однак, суд не погоджується з такими доводами банку та стверджує про неправомірність застосування Банком при здійсненні розрахунку відсотків в порядку п.7.4 договору в розмірі іншому, ніж це визначено наведеним положенням договору - 2,4 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Так, судом встановлено, що зміни до цього пункту договору його сторонами не вносилися. Погоджуючи право на збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку у п. 2.3.1 Договору, сторони не погодили наявність у банку права на збільшення в односторонньому порядку відсотків за користування кредитом у випадку порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту. Сторонами у Кредитному договорі взагалі не було передбачено порядку і умов зміни відсотків, які можуть бути стягнуті відповідно до п. 3.2. як підвищені відсотки за користування кредитом у випадку порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту.

Таким чином, з огляду на погодження сторонами відсоткової ставки у розмірі 2,4 % на місяць у первісній редакції кредитного договору №КІV0GA00000163 від 07.06.2007, застосуванню підлягає саме зазначений розмір відсотків.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що кредиторські вимоги стосовно стягнення заборгованості за відсотками, передбаченими п. 3.2 Кредитного договору підлягають визнанню у сумі 873338,47 грн. (еквівалент 32582,15 доларів США), як такі, що розраховані із застосуванням відсоткової ставки 2,4 % на місяць (замість заявлених Банком 997231,50 грн. (еквівалент 37204,30 доларів США), розрахованих за відсотковою ставкою 2,74 % на місяць, що суд вважає неправомірним).

3) Щодо заборгованості за відсотками, нарахованими після закінчення строку кредитування (з 08.06.2017) у розмірі 981042,83 грн.

Північний апеляційний господарський суд у постанові від 27.06.2022 року дійшов висновку про наявність у Банку права вимагати з боржника відсотки річних за період з 08.06.2017 року по 12.08.2021 року (після закінчення строку кредитування) в сумі 7597,05 доларів США, що складає 203 632, 85 грн. (за курсом НБУ станом на 12.08.2021 року - 26.8042).

Верховний Суд у постанові від 17.11.2022 року не вказав на неправильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення в частині стягнення відсотків річних в сумі 203 632, 85 грн. (еквівалент 7 597,05 доларів США) на підставі п. 2.4 Кредитного договору після закінчення строку кредитування за період з 08.06.2017 по 12.08.2021, в цій частині постанову суду апеляційної інстанції не скасував, тому вимоги кредитора АТ КБ «Приватбанк» по заборгованості з відсотків річних, що нараховані на підставі п. 2.4 Кредитного договору після закінчення строку кредитування за період з 08.06.2017року по 12.08.2021 року становлять 203632, 85 грн. (еквівалент 7597,05 доларів США) підлягають визнанню.

Таким чином, визнанню підлягають кредиторські вимоги стосовно заборгованості за процентами у загальній сумі 1599316,29 грн. (еквівалент 59666,63 доларів США).

Щодо наявності підстав та порядку нарахування комісії у сумі у сумі 205856,25 грн. (еквівалент 7680,00 доларів США).

Верховним Судом у п. 71 постанови від 17.11.2022 року зауважено, що стосовно визнання апеляційним господарським судом грошових вимог Банку в частині 7680 доларів США комісії, то в оскаржуваній постанові відсутні жодні висновки та обґрунтування щодо підстав та порядку нарахування зазначеної суми, виходячи з приписів законодавства, умов Кредитного договору та правовідносин, які склалися між сторонами під час його виконання.

Здійснюючи новий розгляд справи в цій частині, місцевий суд зазначає, що за змістом пункту 7.1. Кредитного договору від 07.06.2007 року Банк зобов`язався надати боржнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 07.06.2007 року по 07.06.2017 року включно у розмірі 88600,00 дол. США на наступні цілі: 80000,00 дол. США на споживчі цілі, зокрема зі сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Відповідно до пункту 3.7. Кредитного договору, позичальник сплачує Банку винагороду в розмірі й у строки, зазначені в п. 7.1. даного договору. Якщо згідно п. 7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п. 7.1.) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду до дня остаточного погашення кредиту винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість не здійснюється.

Таким чином, здійснивши аналіз умов Договору, місцевий суд дійшов висновку, що сторонами у пунктах 3.7., 7.1. Кредитного договору було погоджено нарахування винагороди у вищезазначеній сумі, та, як свідчать надані розрахунки, Банком щомісяця нараховувалась винагорода у фіксованому (0,20% від суми виданого кредиту -80000,00 дол. США х 0,20% = 160,00 дол. США).

Додатковими угодами №1 та №2 зміни до пункту 7.1. договору щодо сплати винагороди не вносилися.

Крім того, з розрахунків, наявних в матеріалах справи вбачається сплата Боржником протягом тривалого проміжку часу вказаних платежів (т. 5, а.с.128-138).

Розглянувши поданий Банком розрахунок заборгованості зі сплати комісії, апеляційний суд погоджується з місцевим судом, що він є арифметично правильним та таким, що здійснений у відповідності до погоджених сторонами умов договору.

Отже, суд вважає обґрунтованою вимогу Банку про визнання кредиторських вимог в частині комісії (винагороди) у сумі 205856,25 грн. (7680,00 доларів США за курсом 26,8042), передбачених пунктами 3.7., 7.1. Кредитного договору.

Стосовно доводів апелянта про неправомірність вимог в частині стягнення комісії, суд зазначає, що вказаний пункт договору в судовому порядку недійсним не визнавався, додатковими угодами не змінювався, отже, був чинним протягом всього періоду дії кредитного договору. Крім того, як встановлено судом, комісія сплачувалась боржником протягом тривалого проміжку часу.

Щодо кредиторських вимог в частині заборгованості з пені місцевий.

Кредитор просить визнати вимоги за заборгованістю з пені у розмірі 9182085 грн. 88 коп. (за період з 08.06.2007 року по 19.07.2021 року).

Згідно з п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3. даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд, перевіривши наданий до матеріалів справи розрахунок пені (арк.с.27-32, т.3) встановив, що вказаний розрахунок здійснений Банком без врахування положень п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Здійснивши власний перерахунок та обмеживши нарахування пені шістьма місяцями від дня, коли зобов`язання мало бути виконано - 7 червня 2017 року (закінчення строку кредитування, п.7.1 договору), суд першої інстанції зазначає про правомірність вимог про стягнення пені у сумі 5696387,04 грн.

Апеляційний суд перевіривши розрахунок Банку, погоджується з місцевим судом щодо здійсненого ним перерахунку та обмеженням нарахування пені шістьма місяцями від дня, коли зобов`язання мало бути виконано - 7 червня 2017 року (закінчення строку кредитування, п.7.1 договору), та вважає вірним висновок місцевого суду щодо стягнення пені у сумі 5696387,04 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак підстав для її задоволення та скасування ухвали господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі № 911/1395/21 не вбачається.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі № 911/1395/21 - залишити без задоволення.

2.Ухвалу господарського суду Київської області від 27.02.2023 року у справі № 911/1395/21 залишити без змін.

3.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4.Матеріали справи № 911/1395/21 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 10.10.2023 року

Головуючий суддя О.С. Копитова

Судді С.В. Сотніков

В.О. Пантелієнко