ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2023 р. Справа№ 911/16/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

розглянувши у письмовому проваджені матеріали справи за апеляційною скаргою Державного підприємства "Київське лісове господарство"

на рішення Господарського суду Київської області від 05.06.2023

у справі № 911/16/23 (суддя - Колесник Р.М.)

за позовом Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі:

1. Державної екологічної інспекції Столичного округу

2. Ірпінської міської ради

до Державного підприємства "Київське лісове господарство"

про стягнення 145 390,14 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської обласної (далі - прокуратура/прокурор) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу (далі - Інспекція, позивач-1) та Ірпінської міської ради (далі - Міськрада, позивач-2) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - Підприємство, відповідач, скаржник) про стягнення 145 390,14 гривень шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки лісу.

В обґрунтування позову прокурор посилається на порушення відповідачем законодавства України про охорону навколишнього середовища, що стало підставою заявлених вимог про стягнення шкоди.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.06.2023 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Київське лісове господарство" до спеціального фонду місцевого бюджету Ірпінської міської ради 145 390,14 гривень шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки лісу. Стягнуто з Державного підприємства "Київське лісове господарство" на користь Київської обласної прокуратури 2 481,00 грн. судового збору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків, як постійного лісокористувача, зокрема, щодо забезпечення охорони та захисту лісів від незаконних порубок дерев, що призвело до порушення вимог природоохоронного законодавства, а саме вчинення незаконної рубки дерев у кварталі 52 виділу 30 Ірпінського (Плахтянського) лісництва, було заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України у розмірі 145 390,14 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Київське лісове господарство" подало апеляційну скаргу, в якій просить суд відкрити апеляційне провадження у справі. Скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.06.2023 у справі № 911/16/23 і ухвалити нове рішення, за яким відмовити позивачу в задоволені позову.

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а також рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, тому на думку відповідача, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- Державна екологічна інспекція Столичного округу в даній справі не є належним позивачем;

- позовні вимоги прокурора не доведені належними доказами;

- вимога прокурора про стягнення з відповідача 145 390,14 грн. на користь Ірпінської міської ради є безпідставною.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та клопотання

14.07.2023 через відділ документального забезпечення суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що доводи скаржника про те, що Державна екологічна інспекція Столичного округу не є належним позивачем є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Також прокурор зазначає, що розрахунок завданих збитків проведений держлісохороною у відповідності до вимог чинного законодавства є належним та допустимим доказом розміру збитків у даній справі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023 справу № 911/16/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Буравльова С.І., Шапрана В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 відкрито провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Київське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 05.06.2023 у справі № 911/16/23. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Витребувано невідкладно матеріали справи № 911/16/23 з суду першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, працівниками лісової охорони ДП «Київське лісове господарство» 16.04.2020 в кварталі 52 виділ 30 Ірпінського (Плахтянського) лісництва виявлено факт незаконної рубки 33 дерев на землях, які перебувають в постійному користуванні відповідача, та розташовані в адміністративних межах м. Ірпеня, що відносяться до Ірпінської міської територіальної громади Бучанського району Київської області, про що працівниками лісової охорони ДП «Київське лісове господарство» 16.04.2020 складено Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства.

Відповідно до Розрахунку збитків спричинених рубкою і пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту у кварталі 52 виділу 30 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство», проведеного провідним інженером ОЗЛ, згідно постанови Кабінету міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» - збитки спричиненні незаконною рубкою дерев становлять 145 390,14 грн.

Земельна ділянка, на якій виявлено факт незаконної рубки дерев перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» на підставі планово-картографічних матеріалів 2014 року відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

Оскільки відповідач, як постійний лісокористувач, вина якого полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих йому ділянках із земель лісового фонду, та на виконання вимог чинного законодавства повинен відшкодувати завдані його протиправними діями збитки, прокурор звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, що Інспекція не є належним позивачем у справі, позовні вимоги прокурора недоведені належним чином, адже складений працівниками підприємства Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 16.04.2020 не може бути належним та достатнім доказом встановлення факту правопорушення, як наслідок вини та протиправної поведінки відповідача. Стягнення завданих збитків на користь Ірпінської міської ради є безпідставними, оскільки такі збитки сплачуються на користь зведеного бюджету, а тому на користь спеціального фонду Ірпінської міської ради може бути перераховано тільки 50% грошових стягнень.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Щодо питань представництва та визначення позивачем у справі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Ірпінської міської ради, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як зазначено в позовній заяві Бучанською окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вивчено інформацію та матеріали Підприємства за результатами чого виявлено порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Прокурором, в якості органу державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, зазначено Інспекцію та Міськраду.

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновків про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

З матеріалів справи вбачається, що зверненню прокурора з розглядуваним позовом передувало відповідне листування з Державною екологічною інспекцією Столичного округу та Ірпінською міською радою, з якого вбачається, що компетентні органи були обізнані з фактом наявності необхідності захисту порушених інтересів держави, проте не здійснили самостійний захист цих інтересів у суді, що свідчить про їх бездіяльність, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про дотримання прокурором вимог, що ставляться для визначення здійснення ним представництва інтересів держави, як виправданого.

Щодо твердження скаржника щодо відсутності підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, у тому числі пред`являти претензії про відшкодування збитків і втрат, заподіяних державі в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Державна екологічна інспекція Столичного округу є міжрегіональним територіальним органом Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція) та їй підпорядковується, діє на підставі Положення про Державну екологічну інспекцію Столичного округу (далі - Положення), затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 за № 18 (нова редакція).

Відповідно до п. 1 розділу I Положення повноваження інспекції поширюються на територію міста Києва та Київської області.

Згідно із пунктом 2 розділу II Положення Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про охорону, захист, використання та відтворення лісів (підпункт 5).

Відповідно до пункту 9 цього ж Положення Інспекція наділена повноваженнями щодо звернення до суду із позовами про відшкодування шкоди завданої державі.

Аналогічні положення містилися у зазначеному Положенні і у попередній редакції.

Наведене вище спростовує твердження скаржника про відсутність підстав визначення Державної екологічної інспекції Столичного округу позивачем у справі.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків (відшкодування шкоди), потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Статтями 5, 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що ліс, як природний ресурс загальнодержавного значення, підлягає державній охороні і регулюванню використання на території України. Використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

Частиною 2 статті 19 Лісового кодексу України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Відповідно до ст. 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

Власники лісів і постійні лісокористувачі зобов`язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 86 Лісового кодексу України).

Статтею 90 Лісового кодексу України передбачено, що основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Частиною 1 ст. 107 Лісового кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних порубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Скаржником у апеляційній скарзі не заперечується того факту, що саме він є постійним лісокористувачем земельної ділянки, на якій ним самим виявлено факт незаконної вирубки дерев.

Відповідно до пункту 3.1 Статуту ДП «Київське лісове господарство» (із наступними змінами), затвердженого наказом № 697 від 16.11.2007 Державного комітету лісового господарства, ДП «Київське лісове господарство» створено, зокрема, з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Одним із основних напрямків діяльності ДП «Київське лісове господарство» є забезпечення охорони лісів і захисних лісонасаджень від незаконних порубів … (п.п. 3.2.6. п. 3.2. Статуту).

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання у встановленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є матеріали лісовпорядкування.

На підтвердження приналежності права постійного користування земельною ділянкою, на якій виявлено факт вчинення правопорушення незаконну вирубку дерев, відповідачем на запит прокурора було надано викопіювання із планшету лісовпорядкування 2014 року, яке наявне в матеріалах справи.

Як вже зазначалось колегією суддів вище, відповідачем у кварталі 52 виділу 30 Ірпінського (Плахтянського) лісництва, що знаходиться в адміністративних межах м. Ірпеня Ірпінської територіальної громади Бучанського району було виявлено порушення лісового законодавства, про що посадовими особами органу лісового господарства складено Акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства від 16.04.2020.

Отже, факт порушення лісового законодавства незаконної порубки дерев підтверджується зазначеним актом, складеним провідним інженером ОЗЛ Плахтянського лісництва Клещ Б.П.

З вищевикладеного слід дійти висновку, що відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України.

Посилання скаржника на те, що Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства не є належним доказом завдання шкоди та може братися до уваги лише в комплексі із актом перевірки, яка мала б бути проведена Державною екологічною інспекцією, в особі її територіального органу (Державною екологічною інспекцією Столичного округу), яка не проводилася, колегією суддів відхиляються, з огляду на таке.

Розділом II Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Державного комітету лісового господарства України від 31.08.2010 № 262 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.09.2010 за № 863/18158) (надалі - Інструкція) передбачено, що у разі якщо виявлено факт порушення лісового законодавства, однак особу порушника встановити неможливо (порушник вчинив правопорушення і зник з місця події), посадовою особою органу лісового господарства складається акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства (далі - акт). Складений акт протягом трьох днів з моменту виявлення правопорушення направляється до органу внутрішніх справ за місцем вчинення правопорушення для встановлення особи порушника. Виявлені при цьому незаконно добуті лісові ресурси вилучаються, про що зазначається в акті (п. 2.5. Інструкції).

Таким чином, Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства є достатнім та належним підтвердженням такого порушення невстановленими особами, які саме безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів та, водночас, є достатнім для покладення на постійного лісокористувача відповідальності за незабезпечення охорони та збереження лісу в аспекті положень ст.ст. 105, 107 Лісового кодексу України.

Як вбачається з Акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 16.04.2020, відповідач самостійно обчислив розмір заподіяної шкоди в сумі 145 390,14 грн. згідно розрахунку, що є додатком до зазначеного Акту.

Такий розрахунок, проведено згідно постанови Кабінету міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу».

Колегія суддів звертає увагу, що скаржником не заперечується розмір визначеної шкоди (145 390,14 грн.).

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків, як постійного лісокористувача, зокрема, щодо забезпечення охорони та захисту лісів від незаконних порубок дерев, що призвело до порушення вимог природоохоронного законодавства, а саме вчинення незаконної рубки дерев у кварталі 52 виділу 30 Ірпінського (Плахтянського) лісництва, було заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України у розмірі 145 390,14 грн.

Підсумовуючи все вищевикладене у сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що вимоги прокурора про стягнення з відповідача шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки лісу, у розмірі 145 390,14 грн. є законними, правомірними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо способу відшкодування шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, прокурор у позові просить стягнути всю суму завданої шкоди на користь Ірпінської міської ради.

У свою чергу, заперечуючи проти позову в цій частині, скаржник, із посиланням на положення ст.ст. 29, 69-1 Бюджетного кодексу України вказує на те, що шкода заподіяна навколишньому природному середовищу, стягується пропорційно в дохід спеціального фонду відповідної місцевої ради, обласного бюджету, державного бюджету України. На користь спеціального фонду Ірпінської ради може бути стягнуто лише 50% заподіяної шкоди.

Прокурор, у цій частині, посилався на те, що вся сума завданої шкоди має бути стягнута на один казначейський рахунок спеціального фонду, відкритий на міську раду та після зарахування коштів на цей рахунок буде проведено їх розподіл по бюджетах відповідного рівня в автоматичному порядку.

Надаючи належну юридичну оцінку доводам сторін в цій частині, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, у тому числі 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків.

Отже шкода, заподіяна відповідачем внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у розмірі 145 390,14 грн., підлягає розподілу між бюджетами всіх рівнів наступним чином: 30% від суми, що становить 43 617,04 грн. має бути спрямована до спеціального фонду Державного бюджету України; 20% від суми, що становить 29 078,02 грн. до обласного бюджету Київської області; 50% від суми, що становить 72 695,07 грн. до місцевого бюджету Ірпінської міської ради.

За змістом п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, зокрема здійснює розподіл бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства.

Отже, функції з розподілу коштів після їх зарахування на спеціальний рахунок віднесено до повноважень Державної казначейської служби, яка наділена усіма необхідними повноваженнями для здійснення такого розподілу між державним та місцевими бюджетами.

Зважаючи на те, що рахунок який зазначений прокурором у позові прямо передбачає розподіл коштів, що надходять до нього між бюджетами всіх рівнів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції за можливе стягнути всю суму шкоду на цей рахунок Ірпінської міської ради, що узгоджується із вимогами ст.ст. 29, 69-1 Бюджетного кодексу України.

Підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 05.06.2023 у справі № 911/16/23, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Київське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 05.06.2023 у справі № 911/16/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.06.2023 у справі № 911/16/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Державним підприємством "Київське лісове господарство".

4. Матеріали справи № 911/16/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран