ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2023 р. Справа №914/2450/22(914/638/23)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-Україна в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Коваля В.В. №01-27/914/2450/22/239 від 17.07.2023 (вх. №01-05/2335/23 від 18.07.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 (суддя Чорній Л.З., повний текст складено 23.06.2023)

у справі № 914/2450/22 (914/638/23)

за позовом ОСОБА_1 , м. Біла Церква, Київська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-УКРАЇНА (79012, м.Львів, вул. Сахарова А. академіка, буд. 42, каб. 407; )

про стягнення 391 212,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в межах провадження у справі №914/2450/22

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю БЕЛ-ПЕТРОЛ ТРЕЙДІНГ, м.Львів

про банкрутство: Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-УКРАЇНА (79012, м.Львів, вул. Сахарова А. академіка, буд. 42, каб. 407; )

за участю представників:

від апелянта (відповідача): Коваль В.В. арбітражний керуючий

від позивача: не з`явився

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2450/22 (914/638/23) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-УКРАЇНА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2021 по 13.02.2023 у розмірі 391 212,16 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2023 по дату винесення рішення 21.06.2023 у справі у розмірі 109 730,24 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2450/22 (914/638/23) та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.08.2023, після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, Товариству з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Коваля В.В., поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2450/22 (914/638/23), відкрито апеляційне провадження, зупинено дію оскарженого рішення, встановлено учасникам справи строк для надання відзиву до 11.09.2023, призначено розгляд справи на 13.09.2023.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.09.2023 розгляд справи відкладено на 27.09.2023.

14.09.2023 на адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 адвоката Назаренка Р.А. (відповідно до відмітки на поштовому конверті, відзив здано до відділення поштового зв`язку 11.09.2023), у якому представник позивача просить залишити оскаржене рішення без змін.

26.09.2023 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Назаренка Р.А. про розгляд справи в судовому засіданні, призначеному на 27.09.2023, за відсутності представника позивача у зв`язку з неможливістю забезпечити явку.

В судовому засіданні 27.09.2023 апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав, просив оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та рішення суду першої інстанції.

У провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/2450/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна» ().

Постановою Господарського суду Львівської області від 24.05.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого Коваля В.В.

21 лютого 2023 року (під час процедури розпорядження майном у справі №914/2450/22) до Господарського суду Львівської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна» про стягнення 391 212,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 у справі №357/3464/21 визнано звільнення позивача із займаної посади протиправним, тому відповідач мав поновити позивача на посаді у ТзОВ БНК-УКРАЇНА та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач посилається на те, що на даний час його не поновлено на посаді і не сплачено заборгованість за час вимушеного прогулу за період із 23.02.2021 по 04.11.2021 та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2021 по 13.02.2023 (328 робочих днів) у розмірі 391 212,16 грн, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2023 по дату винесення рішення у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду в межах провадження справи №914/2450/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна».

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2021, постанови Київського апеляційного суду від 20.07.2022 позивач був поновлений на роботі, але з 01.04.2022 на підставі наказу від 31.03.2022 №14 його трудовий договір був припинений. Також відповідач звертав увагу, що позивач за місцезнаходженням ТзОВ БНК-УКРАЇНА за адресою: м. Львів, вул. Академіка Сахарова, б. 42, каб. 407, не звертався.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, дійшов наступних висновків:

- з наступного дня після ухвалення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2021 у справі №357/3464/21 про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання, який має бути реалізований шляхом видання відповідно до законодавства про працю наказу про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки;

- відповідач не надав належних доказів поновлення позивача на роботі в ТзОВ БНК-Україна на посаді водія автотранспортного засобу відділу матеріального та адміністративного забезпечення з 23.02.2021;

- оскільки судом встановлено наявність факту затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 , то суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2021 по 13.02.2023 у розмірі 391 212,16 грн (1192,72 грн*328), де 1192,72 грн - середньоденна заробітна плата, 328 - кількість робочих днів затримки виконання рішення, а також, стягнення на користь позивача середнього заробітку в розмірі 109 730,24 грн. за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2023 по дату винесення рішення у справі 21.06.2023;

- відповідач, як податковий агент згідно з нормами Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та позивача.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення прийнято із неправильним застосуванням норм матеріального права, в підтвердження чого апелянт наводить наступні доводи:

- позивач обґрунтував позовну заяву ст.236 КЗпП України та затримкою невиконання рішення суду про поновлення на роботі, проте просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд в резолютивній частині оскарженого рішення визначив суму стягнення саме як середній заробіток за час вимушеного прогулу, проте, виходячи з норм ст.236 та ч.1-2 ст.235 КУзПП України, середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду є різними правовими інститутами, які мають різні підстави їх виплати, отже, суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст.235 КзПП України ;

- неправильне застосування норм матеріального права має істотне значення у справі про банкрутство, оскільки від правильного визначення правової природи виплат залежить черговість задоволення вимог кредиторів, зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.64 КУзПБ вимоги щодо виплат заборгованості із заробітної плати задовольняються в першу чергу;

- середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати (згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19), натомість середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника (висновки, Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15, від 11.03.2021 у справі №760/4080/10, від 21.04.2021 у справі №461/1303/19);

- за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-435цс15);

- у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №702/725/17 викладено правові висновки, відповідно до яких невчинення роботодавцем усіх дій, які включають в себе поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України, і застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня;

- враховуючи те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у спірному ж випадку, позивач додав до позовної заяви копію талону-повідомлення єдиного обліку №29769 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, з якої вбачається, що 03.08.2022 було зафіксовано повідомлення позивача про те, що працівники підприємства ТзОВ «БНК-Україна» не допускають його до роботи після поновлення в судовому порядку, отже, позивачу з 03.08.2022 було відомо про нібито невиконання відповідачем судового рішення;

- суд першої інстанції не врахував, що станом на дату звернення до суду сплив трьохмісячний строк, встановлений законом для звернення позивача до суду, а відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами трудових спорів», строки, встановлені ст.228, ст.233 КзПП України застосовуються незалежно від заяви сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача наводить наступні аргументи на спростування доводів апелянта:

- неправильне нормативне обґрунтування своїх вимог позивачем та застосування інших норм матеріального права, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору;

- у зв`язку з відкриттям провадження у справі про банкрутство ТзОВ «БНК-Україна», а також через те, що арбітражний керуючий тривалий час не видає наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, позивач усвідомлював, що такий наказ, ймовірно, взагалі не буде видано у майбутньому і, як наслідок, позивач не зможе захистити свої права та буде позбавлений реальної можливості стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України у зв`язку з припиненням підприємства роботодавця, тому звернення з цим позовом є єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивача;

- тримісячний строк звернення до суду з даним позовом має відраховуватись з дати видачі наказу про поновлення на роботі, оскільки наявність наказу є обов`язковою умовою для визначення періоду затримки виконання рішення та здійснення правильного розрахунку суми середнього заробітку, що підлягає стягненню.

Фактичні обставини справи, встановлені за результатами оцінки доказів.

Наказом №63-к від 18.04.2017 ОСОБА_1 призначено на посаду водія автотранспортних засобів у відділі матеріального адміністративного забезпечення Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-УКРАЇНА.

22.12.2020 ОСОБА_1 попереджено про скорочення штату працівників у зв`язку із прийняттям рішення загальних зборів учасників ТзОВ БНК-Україна про затвердження нової організаційної структури Товариства. Наказом №28-к від 22.02.2021 позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України зв`язку зі скороченням штату працівників.

ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТзОВ БНК-УКРАЇНА про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року у справі №357/3464/21 позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-Україна №28 від 22.02.2020 про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю БНК-Україна на посаді водія автотранспортного засобу відділу матеріального та адміністративного забезпечення з 23.02.2021. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-Україна на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 208 726,00 грн. У частині задоволення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення відмовлено. У вказаному рішенні зазначено, що воно підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у межах платежу за один місяць.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ БНК-УКРАЇНА задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2021 змінено в частині мотивів для задоволення позовних вимог, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у товаристві не створювалась первинна профспілкова організація. Кредитор не міг бути членом профспілкової організації, не міг визнавати статут такої профспілкової організації, не сплачував членських внесків, що відповідно до статті 43-1 КЗпП України надає ТзОВ БНК-УКРАЇНА право розірвати трудовий договір з ініціативи власника без згоди виборного органу первинної профспілкового організації, тому висновки суду першої інстанції щодо порушення ТзОВ БНК-УКРАЇНА частин першої - другої статті 43 та частин другої - третьої статті 49-4 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади не відповідають обставинам справи. Однак звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулося з порушенням норм КЗпП України, адже йому не були запропоновані вакантні посади станом на час попередження його про звільнення.

Постановою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-УКРАЇНА залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 залишено без змін.

Позивач посилається на те, що рішення суду у справі №357/3464/21 набрало законної сили, визнано звільнення ОСОБА_1 із займаної посади протиправним, а тому відповідач мав поновити на посаді у ТзОВ БНК-УКРАЇНА та виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу, проте, рішення суду не виконано.

До позовної заяви долучено розрахунок робочих днів за період з 05.11.2021 по 13.02.2023, довідку ТзОВ БНК-УКРАЇНА №2739 від 02.08.2021 про середню заробітну плату ОСОБА_1 за період з 01.12.2020 по 31.01.2021, відповідно до якої середньоденна заробітна плата складає 1192,72 грн.

На підтвердження факту невиконання відповідачем рішення суду позивач надав копії талону-повідомлення єдиного обліку №60905 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.11.2021, талону-повідомлення єдиного обліку №29769 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03.08.2022, постанови про відкриття виконавчого провадження №6744535, постанови ВП №6744535 про накладення штрафу від 16.12.2021.

З поданих доказів вбачається, що 05.11.2021 ОСОБА_1 о 09:24 звернувся до Голосіївського управління поліції з повідомленням про те, що підприємство за адресою м.Київ, вул.Сім`ї Прахових, буд.58/10, не виконує ухвалу суду про поновлення на роботі, повідомлення було зареєстровано в журналі єдиного обліку поліції за №60905.

10.11.2021 головним державним виконавцем Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві відкрито виконавче провадження №67446535 з виконання виконавчого листа №357/3463/21, виданого 04.11.2021 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про поновлення ОСОБА_2 на роботі в ТзОВ БНК-УКРАЇНА на посаді водія автотранспортного засобу відділу матеріального та адміністративного забезпечення з 23.02.2021.

16.12.2021 постановою головного державного виконавця Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві ВП №67446535 за невиконання рішення суду на боржника накладено штраф.

03.08.2022 ОСОБА_1 о 09:25 звернувся до Голосіївського управління поліції з повідомленням про те, що за адресою м.Київ, вул.Сім`ї Прахових, буд.58/10 працівники підприємства ТзОВ БНК-УКРАЇНА не допускають до роботу після поновлення в судовому порядку, повідомлення було зареєстровано в журналі єдиного обліку поліції за №29769.

Відповідач надав суду копію наказу №14 від 31.03.2022 «Про організацію роботи ТзОВ БНК-УКРАЇНА в умовах воєнного стану», згідно з яким запроваджено дистанційну роботу для працівників, вказаних у додатку 1 до наказу, до 30.04.2022, встановлено простій для працівників, зазначених у додатку 2 до цього наказу з 01.04.2022 до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, оплату за час простою встановлено в розмірі двох третин від посадових окладів, призупинено з 01.04.2022 дію трудових договорів з іншими працівниками товариства, які не зазначені у додатках 1 і 2, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

У переліку працівників, зазначених у додатках 1 і 2 до наказу №14 від 31.03.2022, відсутнє прізвище позивача.

Інших доказів на підтвердження виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2021 у справі №357/3464/21 відповідач не надав.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 7 ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Верховний Суд з цього приводу у постанові від 21.10.2021 у справі №640/19103/19 зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначено у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 501/4019/21-ц, від 21.06.2023 у справі №461/7423/21 та ін.).

Як правильно було встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2021 у справі №357/3464/21 про поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як зауважив Верховний Суд у справі №640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №460/4900/21.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України є усталеною в судові практиці, зокрема, її наведено у постановах Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі №280/5260/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 09.11.2022 у справі №460/600/22 та від 23.03.2023 у справі №420/8539/21 та ін.

У спірному випадку такий період необхідно рахувати з 05.11.2021 і до дати винесення рішення судом за результатами вирішення спору, оскільки рішення суду про поновлення працівника на роботі не виконане. Щодо розрахунку позивача та правильності нарахування стягнутих сум в рішенні суду першої інстанції апеляційна скарга доводів не містить.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, на правові висновки у якій також покликається апелянт, вказано, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.

У постановах Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №461/7423/21, від 10.04.2023 у справі №565/378/22 та ін., у яких предметом розгляду були спори про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, суд касаційної інстанції, покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, вказав наступне:

- до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України);

- середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин;

- право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

З огляду на наведену актуальну практику Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цьому випадку позивача фактично позбавлено права на отримання заробітної плати внаслідок не виконання відповідачем рішення суду та відхиляє доводи апелянта про те, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що у спірному випадку позивач звернувся до суду 21.02.2023, тобто на момент звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі частину другу статті 233 КЗпП України, яка передбачала, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, викладено у новій редакції.

Зокрема, Законом України №2352-IX від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» назву та частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Водночас, апеляційний суд наголошує, що виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (ст.129, ст.129-1 Конституції України), а строк вимушеного прогулу має продовжуваний характер до моменту виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відтак безпідставними є доводи апелянта про те, що до спірних відносин підлягають до застосування наслідки спливу трьохмісячного строку, встановленого у ст.233 КЗпП України для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено наявність факту затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2021 по 13.02.2023 у розмірі 391212,16 грн (1 192,72 грн*328), де 1192,72 грн - середньоденна заробітна плата, 328 - кількість робочих днів затримки виконання рішення, а також, стягнення на користь позивача середнього заробітку в розмірі 109 730,24 грн. за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2023 по дату винесення рішення у справі 21.06.2023.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в оскарженому рішенні суд першої інстанції здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період до дати винесення рішення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, у п.з ч.1 п.1 якого встановлено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. Тому необґрунтованими є доводи скаржника про те, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд застосував норму ст.235 КЗпП України, а не ст.236 КЗпП України, та помилково вказав про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак апелянт не довів порушення застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини та правильність вирішення спору.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю БНК-Україна в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Коваля В.В. №01-27/914/2450/22/239 від 17.07.2023 (вх. №01-05/2335/23 від 18.07.2023) відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2450/22 (914/638/23) залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження встановлено у ст.ст.287-289 ГПК України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 05.10.2023.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.