ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2023 р. Справа№ 910/13707/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000"

на рішення Господарського суду м. Києва від 09.03.2023 р.

у справі № 910/13707/22 (суддя - Плотницька Н.Б.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000"

про стягнення 106755,06 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Фізична особа-підприємець Мазурик Богдан Володимирович звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" про стягнення заборгованості за договором-заявкою № 2362 від 30.11.2021 р. в розмірі 106755,06 грн, з яких: 83743,00 грн основного боргу, 20809,50 грн інфляційних втрат та 2202,56 грн 3 % річних.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору-зявки свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за надані послуги перевезення не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.03.2023 р. у справі № 910/13707/22 позов Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" на користь Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича заборгованість у розмірі 83743,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 20809,50 грн, 3% річних в розмірі 2202,56 грн та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову та зменшити витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає, що вимоги позивача безпідставні, оскільки послуги позивача сплачені відповідачем у повному обсязі, що підтверджується наданими платіжними інструкціями, а нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/13707/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 р. відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" на рішення Господарського суду м. Києва від 09.03.2023 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/13707/22.

До суду 24.04.2023 р. надійшли матеріали справи № 910/13707/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/13707/22 та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України.

05.05.2023 р. через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000", а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України та електронною поштою відповідно до ч. ч. 6, 7, 8 ст. 120 ГПК України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (документа) на відповідні електронні адреси, а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 р. процесуальних строків на подачу всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

30.11.2021 р. між Фізичною особою-підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" (далі - замовник) було укладено договір-заявку на перевезення вантажу № 2362 (далі - договір), яким узгоджено перевезення за маршрутом: Україна-Нідерланди; дата навантаження 04.12.2021 р.; адреса завантаження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 136; перевезення вантажу з терміном доставки з 09.12.2021 р. по 09.12.2021 р., фрахтова сума 2750 євро (по курсу Національного банку України на дату розвантаження), митний перехід - Ягодин.

Умови оплати - безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля на підставі копії рахунку переданого виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг.

На виконання умов укладеного договору-заявки позивачем було надано відповідачу послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом Україна-Нідерланди, що підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 487 від 13.12.2021 р. на суму 83744,00 грн, підписаним обома сторонами без зауважень.

30.11.2021 р. позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату послуг у розмірі 83744,00 грн.

Оригінали вказаних документів були направлені позивачем на адресу відповідача 25.11.2022 р. разом з листом-вимогою, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 25.11.2022 р., фіскального чеку, накладної, роздруківки за відстеженням поштового відправлення про вручення 01.12.2022 р.

Враховуючи вищенаведені умови договору-заявки, відповідач зобов`язаний був оплатити надані та прийняті послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом на суму 83744,00 грн не пізніше 12.01.2022, однак зазначеного не зробив.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов укладеного договору-заявки не виконав свої зобов`язання щодо оплати за надані послуги перевезення, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Як передбачено ст. 931 ЦК України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

З матеріалів справи вбачається з матеріалів справи, факт надання позивачем послуг перевезення відповідачу у розмірі 83744,00 грн підтверджується актом здачі-прийняття робіт № 487 від 13.12.2021р. підписами обома тронами та скріплений їх печатками.

В свою чергу, відповідач посилається на те, що надані позивачем послуги за договором заявкою на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р. ним були оплачені, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: № 1211 від 11.04.2022 р. на суму 11492,00 грн, № 1231 від 13.04.2022 р. на суму 2681,00 грн, № 1232 від 14.04.2022 р. на суму 12108,00 грн та № 1142 від 18.04.2022 р. на суму 42383,00 грн із зазначенням призначення платежу: "оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно рахунку № 444 від 29.11.2021 р.".

10.01.2023 р. головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" було складено бухгалтерську довідку, в якій зазначено про те, що в платіжних інструкціях під час здійснення платежів на користь Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича в платіжних інструкціях № 1211 від 11.04.2022 р., № 1231 від 13.04.2022 р., № 1232 від 14.04.2022 р. та № 1142 від 18.04.2022 р. було допущено помилку в призначенні платежу та замість посилання на відповідний договір-заявку на перевезення вантажу № 2362 помилково вказано рахунок № 444 від 29.11.2021 р., тому вірними є наступні призначення платежів:

1) в платіжній інструкції № 1211 від 11.04.2022 р. на суму 11492,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 5170,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.; сума 6322,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2375 від 02.12.2021 р.";

2) в платіжній інструкції № 1231 від 13.04.2022 р. на суму 26816,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 26816,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.";

3) в платіжній інструкції № 1232 від 14.04.2022 р. на суму 12108,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 12108,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.";

4) в платіжній інструкції № 1142 від 18.04.2022 р. на суму 42383,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 39650,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.; сума 2733,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно рахунку № 444 від 29.11.2021 р.".

Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 р. у справі № 903/333/17 викладена правова позиція, відповідно до якої саме платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: "Призначення платежу".

У випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"). Тобто з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті "Призначення платежу" виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 р. № 25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

Обгрунтовуючи свої вимоги, відповідач посилається на лист № 5/01-23 від 05.01.2023 р., направлений ним на адресу Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича, з проханням вважати вірними наступні призначення платежів:

1) в платіжній інструкції № 1211 від 11.04.2022 р. на суму 11492,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 5170,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.; сума 6322,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2375 від 02.12.2021 р.";

2) в платіжній інструкції № 1231 від 13.04.2022 р. на суму 26816,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 26816,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.";

3) в платіжній інструкції № 1232 від 14.04.2022 р. на суму 12108,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 12108,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.";

4) в платіжній інструкції № 1142 від 18.04.2022 р. на суму 42383,00 грн., вірним вважати наступне призначення платежу: "сума 39650,00 грн без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р.; сума 2733,00 грн. без ПДВ - плата за міжнародні перевезення вантажу згідно рахунку № 444 від 29.11.2021 р".

Однак колегія суддів не приймає до уваги вказаний лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на підтвердження зміни призначення платежу у платіжних інструкціях, оскільки матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження направлення вказаного листа на адресу Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича й доказів його отримання позивачем.

До того ж, 13.01.2023 р. позивач направив на адресу відповідача лист з вимогою привести дані бухгалтерського обліку у відповідність, з якого вбачається, що за договором-заявкою на перевезення вантажу № 2362 від 13.11.2021 р. заборгованість не погашена, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 14.01.2023 р. накладної, фіскального чеку.

З огляду на викладене та враховуючи те, що позивач не надав згоди на зміну призначення платежів, а зарахування цих платежів в рахунок погашення заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р. в односторонньому порядку не ґрунтується на нормах закону, суд дійшов висновку про те, що платіжні інструкції № 1211 від 11.04.2022 р. на суму 11492,00 грн, № 1231 від 13.04.2022 р. на суму 2681,00 грн., № 1232 від 14.04.2022 р. суму 12108,00 грн та платіжне доручення № 1142 від 18.04.2022 р. на суму 42383,00 грн не можуть бути належними доказами виконання зобов`язання відповідачем з оплати наданих та прийнятих послуг за укладеним договором.

Як було встановлено вище, позивачем було надано послуги перевезення відповідачу на загальну суму 83744,00 грн, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт № 487 від 13.12.2021 р., який підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

Однак у прохальній частині позивач просить суд стягнути з відповідача 83743,00 грн основної заборгованості, тобто меншу суму основного боргу ніж підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи те, що суд в силу приписів ст. 237 ГПК України позбавлений права виходити за межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 83743,00 грн заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу № 2362 від 30.11.2021 р. є обґрунтованою та підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 20809,50 грн інфляційних втрат та 2202,56 грн 3 % річних за період з 13.01.2022 р. по 28.11.2022 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Отже, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків оплати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 20809,50 грн інфляційних втрат та 2202,56 грн 3 % річних за період з 13.01.2022 р. по 28.11.2022 р. підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, їх розмір є арифметично правильним.

Також, під час розгляду справи місцевим судом позивачем заявлено до стягнення з відповідача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів Фізичної особи-підприємеця Мазурика Богдана Володимировича у межах розгляду справи № 910/13707/22 здійснювала адвокат Махніч Надія Володимирівна на підставі договору про надання правової допомоги від 06.05.2022 р.

Відповідно до п. 1 договору адвокат надає правову допомогу клієнту з метою захисту інтересів клієнта в якості його захисника або представника відповідно до діючого законодавства, у тому числі, але не виключно відповідно до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України зі всіма правами, що має клієнт.

Згідно з п. 3 договору за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, розмір і порядок оплати якого погоджується сторонами у додатку до даного договору.

Як передбачено п. 1 додаткової угоди № 4 від 01.12.2022 р. до договору, адвокат надає професійну правничу допомогу клієнту у справі за позовом ФОП Мазурик Б.В. до ТОВ «Тепм-2000» про стягнення заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних за договорм-заявкою № 2362 від 30.11.2021 р.

За п. 2 додаткової угоди до договору сторони погоджуються, що вартість послуг адвоката за надання професійної правової допомоги клієнту у визначеному п. 1 обсязі буде становити 10000,00 грн.

06.12.2022 р. між Фізичною особою-підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем та адвокатом Махніч Надією Володимирівною було підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) з детальним описом наданих послуг на загальну суму 10000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 р. у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й враховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 2, 4, 5 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ст. 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Вбачається, що відповідач подав клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивача та просив зменшити витрати до 2000,00 грн.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/13071/19 від 20.11.2020 р.

Отже питання про відшкодування витрат на правничу допомогу вирішується судом виходячи із наданих у сукупності доказів, зокрема детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з якого вбачається обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та вартість окремо кожної послуги.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового слухання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, наявність заперечень відповідача, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, та з огляду на наявність великої кількості подібних справ за позовом позивача до відповідача, вимоги за якими є майже аналогічними (стягнення заборгованості за надані послуги перевезення вантажу та нарахованих процентів річних і інфляційних втрат), вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованими на суму 5000,00 грн.

Посилання скаржника на те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу, які місцевий суд присудив до стягнення з відповідача підлягають зменшенню, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки останнім не надано належних доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката у справі.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 09.03.2023 р. у справі № 910/13707/22 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених нормами чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 09.03.2023 р. у справі № 910/13707/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Темп-2000".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран