УХВАЛА

26 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/19517/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумак Ю. Я. - головуючий, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Макєєва Є. Ю. (адвокат),

відповідача - не з`явилися,

третьої особи-1 - Слуцької Н. С. (адвокат),

третьої особи-2 - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 (суддя Спичак О. М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 (головуючий - Шапран В. В., судді Андрієнко В. В., Буравльов С. І.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"

до Міністерства юстиції України,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Товариства з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані",

та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича,

про визнання протиправним та скасування наказу.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (далі - ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", Компанія позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мінюст України, Міністерство, відповідач), за участю: третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Товариства з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" (далі - ТОВ "Гансо Компані", Товариство, третя особа-1), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича (далі - приватний нотаріус КМНО Юдін М. А., третя особа-2), про визнання протиправним та скасування наказу Мінюсту України від 27.10.2020 № 3745/5 (далі - наказ № 3745/5, оспорюваний наказ), з посиланням на положення статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 24, 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 1, 4, 12, 17, 23, 33- 38 Закону України "Про іпотеку", статті 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Позовна заява обґрунтовується тим, що Мінюст України не мав повноважень на розгляд поданої Товариством скарги, за наслідком чого було видано наказ № 3745/5, так як право майнової вимоги за іпотечним договором від 25.12.2007 Компанія набула на підставі судового рішення, а станом на час розгляду Міністерством скарги був наявний спір щодо нерухомого майна - майнового комплексу загальною площею 28 223,10 м2, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6 (далі - спірний майновий комплекс, спірне нерухоме майно). Крім того, хоча 17.05.2018 ТОВ "Гансо Компані" набуло право власності на предмет іпотеки, проте при зміні власника іпотека зберігається, в зв`язку з чим іпотекодавцем спірного нерухомого майна з 17.05.2018 є Товариство. Також позивач вказує на те, що 15.05.2018 було внесено запис про припинення іпотеки спірного об`єкта нерухомості, однак реєстрація припинення іпотеки відбулася без заяви обтяжувача та без будь-якого рішення суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023, у задоволенні позову відмовлено з мотивів недоведеності порушення оспорюваним наказом прав та законних інтересів позивача як іпотекодержателя та власника спірного майнового комплексу, що є самостійною підставою для відмови в позові (схожий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17), оскільки: 1) рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі № 910/9669/21 (за участю ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" та ТОВ "Гансо Компані"), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.09.2022, встановлено преюдиціальний факт набуття Товариством 17.05.2018 права власності на спірне нерухоме майно без будь-яких обтяжень і прав інших осіб, у тому числі вільним від іпотеки, позаяк у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на момент набуття третьою особою-1 права власності на майновий комплекс такі записи про іпотеку були відсутні, в зв`язку з чим ТОВ "Гансо Компані" як легітимний власник спірного майнового комплексу має право витребувати його від ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста"; 2) ТОВ "Гансо Компані" є добросовісним володільцем спірного нерухомого майна, тоді як Компанією не оскаржено право власності третьої особи-1 ані шляхом скасування запису про право власності, ані шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав або шляхом визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, тому безпідставними є твердження позивача про наявність в нього статусу іпотекодержателя та власника спірного майнового комплексу, а задоволення позову в цій справі не відновить становища позивача, яке існувало до прийняття Мінюстом України наказу № 3745/5.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтовування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми процесуального права, а саме статті 14 ГПК України (в контексті недопустимості порушення судом принципу диспозитивності господарського судочинства шляхом виходу за межі позовних вимог і самостійного обрання правової підстави та предмета позову), викладеного в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 571/1306/16-ц, від 29.05.2019 у справі № 2-3632/11, від 15.07.2019 у справі № 235/499/17, від 17.07.2019 у справі № 523/3612/16-ц, від 24.07.2019 у справі № 760/23795/14-ц, від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17, від 25.09.2019 у справі № 642/6518/16-ц, від 30.10.2019 у справі № 390/131/18, від 06.11.2019 у справах № 464/4574/15-ц і № 756/17180/14-ц, від 13.11.2019 у справі № 697/2368/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 686/24003/18, від 01.07.2020 у справі № 287/575/16-ц, від 19.08.2020 у справі № 287/587/16-ц. Так, на думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій в межах заявлених позовних вимог повинні були розглянути питання саме законності, правомірності та підстав прийняття Міністерством наказу № 3745/5, однак, на порушення закріпленого статтею 14 ГПК України принципу диспозитивності суди фактично з власної ініціативи вийшли за межі позовних вимог і визнали преюдиціальними встановлені судовими рішеннями в справі № 910/9669/21 обставини, які взагалі не мають відношення до справи № 910/19517/21.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.08.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі № 910/19517/21 та призначено її до розгляду на 12.09.2023.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу та третя особа-1 в поясненнях до касаційної скарги просять залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.

Третя особа не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.09.2023 оголошувалася перерва в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі № 910/19517/21 до 26.09.2023.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини:

- 03.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Український Професійний Банк" (далі - ВАТ "Український Професійний Банк", банк), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (далі - ПАТ "Український професійний банк") та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємством з іноземними інвестиціями "ІТ Інвест" (далі - ТОВ ІІ "ІТ Інвест", позичальник) укладено договір № 888 про надання кредиту, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на суму 34 050 000 грн терміном до 22.11.2010 для поповнення обігових коштів, який позичальник зобов`язаний повернути в строк відповідно до пункту 1.1 цього договору та сплатити нараховані проценти;

- 25.12.2007 між ВАТ "Український Професійний Банк" (іпотекодержатель) і Відкритим акціонерним товариством "Експериментально-механічний завод" (іпотекодавець), як майновим поручителем ТОВ ПІІ "ІТ Інвест" було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами пунктів 1, 2, 6.1 якого його предметом є надання іпотекодавцем в іпотеку майна, зазначеного у пункті 6 договору, в забезпечення виконання своїх зобов`язань, а також зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем. Цим договором забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця відповідно до договору про надання кредиту від 25.12.2007 № 967 та виконання позичальником зобов`язань відповідно до договору про відкриття кредитної лінії від 03.12.2007 № 888. На забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця та позичальника за кредитними договорами іпотекодавець надав в іпотеку майновий комплекс загальною площею 28 223,10 м2, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6;

- з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 17.05.2018 відбулась державна реєстрація права власності ТОВ "Гансо Компані" на спірний майновий комплекс (підстава виникнення права власності - акт приймання-передачі нерухомого майна від 16.05.2018, складений між Товариством і Ковальовим Д.В., протокол від 15.05.2018 № 1);

- 30.03.2020 відбулися електронні торги з продажу пулу активів ПАТ "Український професійний банк", переможцем яких стало ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" та придбало лот № GL16N717120, до якого входило право вимоги за кредитними договорами № 1 та № 2, іпотечним договором, що підтверджується протоколом електронного аукціону від 30.03.2020 № UA-EA-2020-03-l 9-000019-b;

- за результатами торгів між ПАТ "Український професійний банк" і ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020 № 81 (далі - договір № 81), а також договір купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020 № 81/1 (далі - договір № 81/1), посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. та зареєстровані в реєстрі за № 618 та № 619 відповідно;

- згідно з додатком № 1 до договору № 81 новий кредитор набув права вимоги, зокрема, до Відкритого акціонерного товариства "Експериментально-механічний завод" за договором про надання кредиту від 25.12.2007 № 967 на суму 130 890 341,61 грн (заборгованість за кредитом станом на 27.04.2020 - 40 310 000 грн, заборгованість за процентами станом на 27.04.2020 - 90580341,61 грн) та до ТОВ ПІІ "ІТ Інвест" за договором про надання кредиту від 03.12.2007 № 888 на суму 110 221 690,65 грн (заборгованість за кредитом станом на 27.04.2020 - 33 960 000 грн, заборгованість за процентами станом на 27.04.2020 - 76 311 690,65 грн);

- відповідно до додатку № 1 до договору № 81/1 новий кредитор (покупець) набув права вимоги, визначені договором № 81/1, зокрема, до Відкритого акціонерного товариства "Експериментально-механічний завод" за іпотечним договором від 25.12.2007 № 949, яким забезпечувалось виконання зобов`язань за договорами про надання кредиту від 25.12.2007 № 967 та від 03.12.2007 № 888;

- 15.10.2020 державним реєстратором (приватним нотаріусом Юдіним М. А.) на підставі, зокрема: дубліката іпотечного договору; рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 у справі № 910/14751/17; договору № 81; повідомлень ПАТ "Український професійний банк" від 24.09.2015 № 01-10/4982 і № 01-10/4983, від 21.08.2020 № 01-10/329/1, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: 1) рішення № 54599126 (15.10.2020 о 22:25:04) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - іпотеку на майновий комплекс загальною площею 28 223,10 м2, за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; іпотекодержатель - ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста"; 2) рішення № 54599147 (15.10.2020 о 22:49:37) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - заборона на майновий комплекс загальною площею 2223,10 м2, за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; обтяжувач - ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста"; 3) рішення № 54599162 (15.10.2020 о 23:07:00) про державну реєстрацію права власності на майновий комплекс загальною площею 28 223,10 м2 за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6 за ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" (підстава для державної реєстрації - дублікат іпотечного договору № 1929, виданий 08.05.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавренюк С. М.; рішення суду від 15.11.2017 в справі № 910/14751/17; повідомлення ПАТ "Український професійний банк" від 21.08.2020; повідомлення ПАТ "Український професійний банк" від 24.09.2015);

- не погоджуючись з вказаними рішеннями державного реєстратора (приватного нотаріуса Юдіна М. А.), ТОВ "Гансо Компані" звернулося до Мінюсту України зі скаргою на рішення державного реєстратора;

- наказом № 3745/5 скаргу ТОВ "Гансо Компані" від 16.10.2020 задоволено частково, скасовано рішення від 15.10.2020 №№ 54599126, 54599147, 54599162, прийняті приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А.;

- за результатами розгляду скарги, колегією Міністерства з розгляду скарг та рішень, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації територіальних органів Мінюсту сформовано висновок від 22.10.2020, за змістом мотивувальної частини якого, серед іншого, вбачається про встановлення колегією наступних обставин:

"З відомостей Державного реєстру прав встановлено, що на підставі оскаржуваного рішення №54599126 приватним нотаріусом Юдіним М. А. зареєстровано іпотеку за заявою про державну реєстрацію обтяження № 41980933, поданою Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста". Проте, на момент прийняття оскаржуваного рішення в Державному реєстрі прав були зареєстровані обтяження (арешти нерухомого майна) № 38331589, накладене на підставі ухвали Подільського районного м. Києва від 09.07.2020 у справі № 758/7480/20, та № 31953361, накладене на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 30.05.2019 у справі № 757/27183/19-к, з огляду на що оскаржуване рішення № 54599126 прийнято державним реєстратором з порушенням вимог п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 10, ч. 8 ст. 18, п. 4 ч. ч. 1, 4 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, на підставі оскаржуваного рішення № 54599147 приватним нотаріусом Юдіним М. А. зареєстровано обтяження за заявою про державну реєстрацію обтяження № 1980947, поданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста". Однак, згідно з відомостями з Державного реєстру прав на момент реєстрації обтяження право власності на об`єкт нерухомого майна належали Товариству з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані". Також, приватним нотаріусом на момент проведення реєстраційних дій не було встановлено зареєстрованої у базі даних заяву про заборону вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна, внесену на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі № 758/7480/20 та всупереч ст. 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зупинено проведення реєстраційних дій. Отже, оскаржуване рішення № 54599147 прийнято державним реєстратором з порушенням вимог п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 10, ч. 8 ст. 18, п. 7 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Також на підставі оскаржуваного рішення № 54599162 державним реєстратором зареєстровано право власності від Товариства з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" до Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, на момент прийняття оскаржуваного рішення під час державної реєстрації переходу права власності в державному реєстрі прав були наявні обтяження (арешти нерухомого майна) за № 38331589, накладене на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі № 758/7480/20, та № 31953361, накладене на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30.05.2019 у справі № 757/27183/19-к. Таким чином, приватним нотаріусом Юдіним М. А. неправильно застосовано положення п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки записи про обтяження (арешт) були внесені до Державного реєстру прав до реєстрації запису про іпотеку";

- рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі № 910/9669/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.09.2022, позов ТОВ "Гансо Компані" задоволено повністю. Витребувано від ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" на користь ТОВ "Гансо Компані" нерухоме майно - майновий комплекс, розташований на вул. Будіндустрії, 6 в м. Києві, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), загальною площею 28 223,1 м2, до складу якого входять: адміністративно-побутовий корпус (літ. А) загальною площею 1643,7 м2, цех баштових кранів (літ. Б) загальною площею 3833,7 м2, механіко-складальний цех, заготовчий цех, цех ремонту екскаваторів, адміністративно-господарські приміщення (літ. В) загальною площею 11 361 м2, виробничий корпус (літ. Г) загальною площею 9805,8 м2, киснева станція, приміщення балонів кисневої рампи, навіс кисневої станції (літ. Д) загальною площею 81,4 м2, будинок РОУ (літ. Е) загальною площею 125,5 м2, очисні споруди, споруди для зливних і виробничих каналізацій (літ. З) загальною площею 26,7 м2, блок-пост заводської готовності (літ. И) загальною площею 3,10 м2, заготовче відділення, столярний цех, склад матеріалів (літ. К) загальною площею 1227,2 м2, склад шихти, блок кімната (літ. Л) загальною площею 115 м2. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54421899 від 05.10.2020 17:10:55, прийняте приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54422313 від 05.10.2020 17:30:04, прийняте приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54423577 від 05.10.2020 19:12:42, прийняте приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54599126 від 15.10.2020 22:25:04, прийняте приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54599147 від 15.10.2020 22:49:37, прийняте приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54599162 від 15.10.2020 23:10:42, прийняте приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А.;

- судовими рішеннями в справі № 910/9669/21 встановлено такі обставини:

"15.05.2018 право власності на майновий комплекс було зареєстровано за Ковальовим Дмитром Вікторовичем (номер запису 26145712) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.03.2005 і зареєстрованого за №2305.

Відповідно до акта приймання-передачі від 16.05.2018, Ковальов Дмитро Вікторович передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" прийняло в якості вкладу до статутного капіталу майно - майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 м2, що розташований за адресою: м. Київ вул. Будіндустрії, 6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000.

17.05.2018 державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Янчук Світланою Василівною було здійснено реєстрацію за позивачем права власності на майновий комплекс (номер запису 26197796)...

…Відповідач-1 вказує на проведення 25.12.2007 о 14:32:00 реєстрації іпотеки за Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" внаслідок укладення іпотечного договору, яку в подальшому було припинено державним реєстратором Комунального підприємства "Центр реєстрації" Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Мурзенко Андрієм Володимировичем 15.05.2018.

Поряд з цим, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на момент набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" права власності на майновий комплекс такі записи про іпотеку відсутні.

Отже, оскільки запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, позивач набув право на майновий комплекс вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, у зв`язку з чим твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "Інвестохіллс Веста" про те, що відчуження майна, яке складало предмет іпотеки, відбулось без згоди іпотекодержателя, є необґрунтованими".

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, на підставі договору про відступлення прав вимоги від 27.04.2020 № 81 та договору купівлі-продажу майнових прав від 27.04.2020 № 81/1 Компанія є іпотекодержателем спірного майнового комплексу, у зв`язку з чим 15.10.2020 приватним нотаріусом КМНО Юдіним М. А. приймалися рішення № 54599126 і № 54599147 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (іпотеки та заборони на спірне нерухоме майно відповідно) та № 54599162 про державну реєстрацію права власності на вказане майно, однак наказом № 3745/5 Міністерство незаконно скасувало вказані рішення державного реєстратора, в зв`язку з чим позивач, звертаючись до суду з цим позовом, прагне відновити/захистити свої права іпотекодержателя та власника на спірний майновий комплекс як предмет іпотеки.

Згідно з частинами 1-2 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження в справі № 910/19517/21 з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вказаною процесуальною нормою передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, який реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову, право позивача заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист (такий висновок викладено в пункті 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 620/371/17).

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дійсно, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності (схожий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, від 10.11.2020 у справі № 907/762/16).

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами).

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України (в редакції, чинній до 27.11.2019, тобто станом на час набуття третьою особою-1 права власності на спірний майновий комплекс) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Способи захисту порушених прав встановлено статтею 20 ГК України та статтею 16 ЦК України, до яких відноситься, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому для вирішення питання щодо наявності правових підстав для визнання незаконним та скасування відповідного рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування суду необхідно встановити невідповідність такого рішення вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав ці акти. Обов`язковою умовою визнання цих актів недійсними є порушення у зв`язку з їх прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень статті 21 ЦК України викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 911/2659/21, від 23.11.2021 у справі № 910/18851/19, від 08.09.2021 у справі № 908/1115/20, від 14.05.2020 у справі № 927/580/19, від 14.01.2020 у справі № 910/15058/18, від 15.01.2020 у справі № 925/361/19, від 14.01.2020 у справі № 911/1558/18, від 05.12.2019 у справі № 914/73/18.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15).

Таким чином, враховуючи положення частини 1 статті 21, частини 2 статті 328 ЦК України та висновки Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права, суди попередніх інстанцій цілком обґрунтовано зазначили, що перш ніж перейти до оцінки судом оспорюваного наказу на предмет його відповідності чинному законодавству, позивач спочатку має довести належними та допустимими доказами факт набуття ним права як іпотекодержателя, так і права власності на спірний майновий комплекс, власником якого з 17.05.2018 по теперішній час зареєстровано іншу особу - ТОВ "Гансо Компані", та наявність порушення відповідних прав позивача в зв`язку з видачею Мінюстом України наказу № 3745/5.

Наведена позиція судів першої та апеляційної інстанцій відповідає викладеному в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 905/1870/20 висновку щодо послідовності розгляду позову, яка (послідовність) передбачає спершу вирішення питання про те, чи має позивач право, по захист якого звернувся, далі - чи було воно порушене, і лише згодом - чи може бути захищене у спосіб, про який просить позивач (див. пункт зазначеної постанови 8.31).

Оскільки суди попередніх інстанцій при вирішенні спору встановили недоведеність порушення оспорюваним наказом прав і законних інтересів позивача як іпотекодержателя та власника спірного майнового комплексу, що зумовлено встановленням чинними судовими рішеннями в справі № 910/9669/21 (за участю ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" та ТОВ "Гансо Компані") преюдиціального факту набуття Товариством 17.05.2018 права власності на спірне нерухоме майно без будь-яких обтяжень і прав інших осіб, у тому числі вільним від іпотеки, тобто до третьої особи-1 право власності на спірне нерухоме майно, не обтяжене іпотекою, перейшло ще задовго до придбання ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" на електронному аукціоні прав вимоги за іпотечним договором від 25.12.2007 № 949, що оформлено договором відступлення прав вимоги від 27.04.2020 № 81 і договором купівлі-продажу майнових прав від 27.04.2020 № 81/1.

Наведеним повністю спростовуються недоречні передчасні доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій взагалі не досліджували наведених у позовній заяві обставин щодо неправомірного прийняття Міністерством оспорюваного наказу, хоча в межах заявлених позовних вимог повинні були розглянути питання законності, правомірності та підстав прийняття Міністерством наказу № 3745/5, однак на порушення закріпленого статтею 14 ГПК України принципу диспозитивності суди фактично з власної ініціативи вийшли за межі позовних вимог і визнали преюдиціальними встановлені судовими рішеннями в справі № 910/9669/21 обставини, які взагалі не мають відношення до справи № 910/19517/21.

Адже, недоведеність порушення прав позивача оспорюваним актом органу державної влади є самостійною підставою відмови в задоволенні позову, а відтак виключає необхідність подальшого дослідження судом відповідного акта на предмет його відповідності чинному законодавству.

Колегія зауважує, що наявні заперечення скаржника зводяться виключно до помилкового ототожнення ним виходу суду за межі позовних вимог із врахуванням судом преюдиціальних фактів при вирішення спору, тоді як з матеріалів справи не вбачається та скаржником не доведено самостійної (замість позивача) зміни судом предмета або підстави позову чи розгляду будь-яких інших позовних вимог, аніж заявлені в цій справі.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Верховний Суд враховує, що зміст положень частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (диспозитивність цивільного судочинства) фактично є ідентичним зі змістом норми частини 1 статті 14 ГПК України (диспозитивність господарського судочинства).

Проте колегія суддів відхиляє твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми процесуального права, а саме статті 14 ГПК України (в контексті недопустимості порушення судом принципу диспозитивності господарського судочинства шляхом виходу за межі позовних вимог і самостійного обрання правової підстави та предмета позову), викладеного в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 571/1306/16-ц (спір про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та поділ майна), від 29.05.2019 у справі № 2-3632/11 (спір про поділ майна подружжя), від 15.07.2019 у справі № 235/499/17 (спір виник з правовідносин надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення), від 17.07.2019 у справі № 523/3612/16-ц (спір про визнання особи такою, що втратила право користування нежитловим приміщенням), від 24.07.2019 у справі № 760/23795/14-ц (спір про визнання права власності на частину об`єкту незавершеного будівництва), від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 (спір про стягнення страхового відшкодування), від 25.09.2019 у справі № 642/6518/16-ц (спір про визнання права власності на вклад на банківському рахунку), від 30.10.2019 у справі № 390/131/18 (спір про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину), від 06.11.2019 у справах № 464/4574/15-ц (спір про визнання неукладеним договору про надання споживчого кредиту і заставу майна та стягнення сплачених на виконання такого договору коштів) і № 756/17180/14-ц (спір про стягнення заборгованості за кредитним договором), від 13.11.2019 у справі № 697/2368/15-ц (спір про визнання недійсним договору дарування квартири та застосування наслідків недійсності правочину), від 01.04.2020 у справі № 686/24003/18 (спір про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди), від 01.07.2020 у справі № 287/575/16-ц (спір щодо відведення земельної ділянки площею у власність фізичній особі для ведення особистого селянського господарства), від 19.08.2020 у справі № 287/587/16-ц (спір щодо відведення земельної ділянки площею у власність фізичній особі для ведення особистого селянського господарства), оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій господарській справі та зазначених цивільних справах не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій як нерелевантних під час вирішення цього господарського спору.

Зважаючи на те, що при вирішенні спору в цій справі суд першої інстанції як не виходив за межі заявлених позовних вимог, так не змінював з власної ініціативи предмет або підстави позову, тобто не порушував норму процесуального права (статтю 14 ГПК України), на чому помилково наполягає скаржник, а судами попередніх інстанцій встановлено недоведеність порушення оспорюваним наказом прав і законних інтересів позивача як іпотекодержателя та власника спірного майнового комплексу, що зумовлено встановленням судовими рішеннями в справі № 910/9669/21 преюдиціального факту набуття Товариством 17.05.2018 права власності на спірне нерухоме майно без будь-яких обтяжень і прав інших осіб, у тому числі вільним від іпотеки, колегія суддів вважає, що доводи скаржника про порушення судами принципу диспозитивності господарського судочинства зводяться виключно до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів, проте згідно імперативних положень частини 2 статті 300 цього Кодексу суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, Верховний Суд наголошує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Отже, у цій господарській справі та цивільних справах, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище переконливо свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин і зумовлене цим їх неоднакове правове регулювання в господарській справі № 910/19517/21 та в цивільних справах №№ 571/1306/16-ц, 2-3632/11, 235/499/17, 523/3612/16-ц, 760/23795/14-ц, 450/1686/17, 642/6518/16-ц, 390/131/18, 464/4574/15-ц, 756/17180/14-ц, 697/2368/15-ц, 686/24003/18, 287/575/16-ц, 287/587/16-ц.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах, на постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в яких посилається скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися в поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі № 910/19517/21 згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі № 910/19517/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай