ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Справа № 915/459/23

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Алексєєва А.П., секретар судового засідання Степанова І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою Державного підприємства "Миколаївський морський торгівельний порт", код 01125608 (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, буд 23/14), пред`явленої до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі", код 31883013 (54020, м. Миколаїв, вул. Громадянський узвіз, буд № 1), про стягнення 188645,66 гривень за договором стандартного бербоутного чартеру №14-П від 07.06.2013 року,

за участю

від позивача - представник Мокан О.О.,

від відповідача - адвокат Жук Ю.В.

Рух справи.

23.03.2023 року позов зареєстрований у канцелярії господарського суду Миколаївської області.

28.03.2023 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

12.09.2023 року судом проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Заяви по суті.

Із змісту позову вбачається, що 07.06.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір стандартного бербоутного чартеру №14-П Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи BARECON 89, згідно якого відповідачу у бербоут-чартер було передано судно - буксир Урал. Всупереч умов договору відповідач не оплатив виставлені позивачем рахунки по сплаті фрахту за лютий 2022 року (з 24.02. по 28.02.), березень, квітень та травень 2022 року на суму 150504,18 грн. При цьому, акти наданих послуг (виконаних робіт) за вказаний період були підписані відповідачем без зауважень. Згодом відповідач повідомив листом позивача про неможливість виконати зобов`язання по договору в частині оплати фрахту по причині неможливості використання буксиру внаслідок повномасштабної військової агресії російської федерації щодо України. Відповідач послався на ч. 6 ст. 762 ЦК України, згідно якої наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Позивач у позові послався на ст. 212 Кодексу торговельного мореплавства України (далі - КТМУ), згідно якої фрахтувальник сплачує судновласнику фрахт в порядку і терміни, передбачені договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. Він звільняється від сплати фрахту і витрат щодо судна за час, протягом якого судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану за винятком випадків, коли непридатність судна настала з вини фрахтувальника. Таким чином, на думку позивача, відповідачем допущено порушення умов договору в частині своєчасної та повної оплати бербоут-чартерної ставки (фрахту), в зв`язку із чим просить суд стягнути з відповідача суму бербоут-чартерної ставки у розмірі 150504,18 грн., а також пеню у розмірі 38141,48 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язання по оплаті бербоут-чартерної ставки.

Із змісту відзиву вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог.

В обґрунтування своєї позиції відповідач послався на наступні аргументи.

24.02.2022 року у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 запроваджено воєнний стан із 05 год. 30 хв. по всій території України.

Часткова окупація Миколаївської області підтверджується даними з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 року із наступними змінами.

Згідно з розпорядженнями капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 року №15 та 15/1 заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річках Південний Буг та Інгул, а також заборонено відшвартування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону, заборонено рух усіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу.

Внаслідок військової агресії відповідач об`єктивно не міг використовувати судно у господарській діяльності та як наслідок отримувати дохід і сплачувати позивачу бербоут-чартерну ставку.

З огляду на те, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору 14-П регулюються положеннями ЦК України про оренду майна та положеннями КТМУ про фрахтування суден на певний час, відповідач застосував приписи ч. 6 ст. 762 ЦК України, якими передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Застосування положень ч. 6 ст. 762 ЦК України до правовідносин із позивачем відповідач додатково обґрунтував експертним висновком незалежної фахової науково-правової експертизи.

Висновки відповідача щодо неможливості використання судна внаслідок військової агресії та як наслідок виконання зобов`язання по оплаті бербоут-чартерної ставки підтверджено висновком торгово-промислової палати України від 09.02.2023 року за №653/1.2

Фактів укладення договору 14-П, прийняття та наступне використання судна у своїй діяльності, отримання рахунків на оплату та підписання актів за спірний період, відповідач власне на заперечував.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що до правовідносин між сторонами має застосовуватися не загальний нормативно-правовий акт, яким є ЦК України, а норми спеціального нормативно-правового акту КТМУ.

Акти наданих послуг були підписані сторонами договору без зауважень та скріплені печатками обох сторін.

Договором передбачено, що у випадку війни як судновласники так і фрахтувальники мають право відмовитися від договору, після чого фрахтувальники зобов`язані повернути судно судновласнику відповідно до ст. 14 частини ІІ договору або у найближчому відкритому та безпечному порту за вказівкою судновласника. Пропозицій щодо повернення судна та відмови від договору від відповідача не надходило.

Згідно пунктів 38, 39 аддендуму до договору при виникненні форс-мажорних обставин сторона, для якої ці обставини виникли, зобов`язана негайно повідомити про це другу сторону та надати підтвердження компетентного органу. Належним доказом настання форс-мажорних обставин є виданий певному суб`єкту господарювання сертифікат торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) по кожному окремому договору, при цьому, для посилання на відповідні обставини відповідач мав повідомити іншу сторону про початок та кінець дії таких обставин, надавши відповідний доказ сертифікат (довідку) торгово-промислової палати. Повідомлення про настання форс-мажорних обставин та їх вплив на можливість виконання зобов`язання по оплаті за договором позивач від відповідача не отримував.

У запереченнях відповідач підтримав свою позицію викладену у відзиві на позовну заяву.

Заяви і клопотання.

24.04.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду клопотання було задоволене.

01.09.2023 року від представника відповідача надійшла заява з приводу розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у справі.

08.09.2023 року надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів. Протокольною ухвалою суду у задоволенні клопотання було відмовлено.

11.09.2023 року надійшла заява представника позивача з приводу розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено наступне.

07.06.2013 року між позивачем (судновласник) та відповідачем (бербоутний фрахтувальник) укладено договір стандартного бербоутного чартеру №14-П Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО).

Відповідно до ст. 2 частини ІІ стандартного бербоут-чартеру та п. 1 аддендуму до договору судновласник передає фрахтувальнику за обумовлену плату (бербоут-чартерна ставка) у користування на строк, встановлений дійсним аддендумом, судно згідно із додатком №1 до договору бербоут-чартеру №14-п від 07.06.2013 року.

У договір бербоут-чартеру вносилися зміни додатковими угодами, зокрема щодо строку його дії та розміру бербоут-чартерної ставки.

Згідно додаткової угоди №3 до договору бербоут-чартер діє по 31.12.2030 року включно.

Згідно додаткової угоди №6 до договору бербоут-чартерна ставка за місяць становить 1341,79 дол. США.

24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 з 05 год. 30 хв. оголошено воєнний стан. Указ введений в дію Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні". Надалі воєнний стан неодноразово продовжувався Указами Президента України до кінця 2022 року та тривав на дату звернення позивача до суду.

Розпорядженнями капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 року №15 та 15/1 заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річках Південний Буг та Інгул, а також заборонено відшвартування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону, заборонено рух усіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу.

Сторони договору обумовили, що використання судна здійснюється не далі акваторії Миколаївського морського торгового порту та зони його відповідальності, а також БДЛК (бокс 19 частини І договору).

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією є окупованою територією із початком військової агресії південна та східна частини Миколаївської області були окупованими територіями, або територіями, де велися бойові дії.

25.04.2022 року відповідач звернувся до позивача з листом №67, з проханням дозволити використання буксиру Урал за межами акваторії судновласника, а саме у м. Ізмаїл, у зв`язку із блокуванням російською федерацію українських портів та неможливості здійснення експорту/імпорту вантажів.

Листом від 28.04.2022 року позивач погодив переміщення судна для виконання робіт в акваторії ріки Дунай по причині блокування російською федерацією українських портів.

У липні 2022 року позивач та відповідач підписали акти наданих послуг (виконаних робіт) від 31.05.2022 року №08011973, №08021973, №08031973, 08041973, якими засвідчили надання виконавцем та прийняття замовником послуг за бербоут-чартером згідно договору №14-П від 07.06.2013 року вартістю 9190,02 грн. з 24.02.2022 року по 28.02.2022 року, 47104,72 грн. у березні 2022 року, 47104,72 грн. у квітні 2022 року, 47104,72 грн. у травні 2022 року відповідно.

Разом із актами позивач надіслав відповідачу електронною поштою рахунки на оплату №08011973, №08021973, №08031973, 08041973.

Отримання рахунків разом із актами, а також наступне підписання актів відповідач не заперечив.

Згідно наданого відповідачем договору транспортного експедирування від 10.06.2022 року та акту надання послуг №588 від 27.06.2022 року судно було перевезено з м. Миколаєва до м. Рені.

25.07.2022 року позивачем було отримано лист відповідача без номеру та без дати, у якому відповідач повідомляє про неможливість виконання зобов`язань за договором у акваторії морського порту Миколаїв та БДЛК через військову агресію російської федерації щодо України, блокування і мінування портів. Дані обставини є обставинами непереборної сили (форс-мажор), що засвідчено листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року. Відповідач, посилаючись на приписи ч. 6 ст. 762 ЦК України зазначив, що наймач, тобто відповідач, звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Отже, виконання обов`язку по своєчасній та повній оплаті бербоут-чартерної ставки неможливе. У підсумку відповідач просив позивача не нараховувати плату до закінчення дії форс-мажорних обставин.

Листом №06/371 від 26.07.2022 року позивач не погодився із доводами відповідача щодо підстав припинення оплати і послався на приписи ст. 212 КТМУ, у якій зазначено, що фрахтувальник звільняється від сплати фрахту і витрат щодо судна за час, протягом якого судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану, за винятком випадків, коли непридатність судна настала з вини фрахтувальника.

Також позивач у листі зазначив, що наявність обставин непереборної сили (форс-мажор) звільняє від відповідальності за часткове або повне невиконання обов`язків за договором але не звільняє від виконання самого зобов`язання (у такому випадку судновласник лише позбавляється можливості нараховувати неустойку (пеню штраф).

08.08.2022 року позивач електронною поштою направив відповідачу претензію №06/384 з вимогою негайно оплатити заборгованість, зокрема за договором №14-П.

Відповідач відповіді на претензію не надав.

Позивач повторно звернувся до відповідача із претензією від 29.12.2022 року за №06/607, що містила вимогу сплатити заборгованість за договором №14-П на суму 256489,76 грн.

Листом від 25.02.2023 року №9-П відповідач повторно відповів, що у нього не було об`єктивної можливості використовувати буксир із початком військової агресії російської федерації, тобто з 24.02.2022 року, і відповідно до умов договору та положень чинного законодавства підстав для оплати рахунків немає. Заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня.

Згідно умов договору у бербоут-чартер був переданий буксир Урал, судновласником якого є позивач.

Передача судна оформлена актом приймання-передачі буксира від 12.06.2013 року, який підписаний як позивачем так і відповідачем.

Сторони договору обумовили, що використання судна здійснюється не далі акваторії Миколаївського морського торгового порту та зони його відповідальності, а також БДЛК (бокс 19 частини І договору).

Судно повинно протягом строку дії чартеру перебувати у повному володінні та абсолютному розпорядженні для усіх цілей фрахтувальника та у всіх відносинах під їх повним контролем (ст. 9 а частини ІІ договору).

Фрахтувальники сплачують судновласникам плату за бербоут-чартер судна на умовах люмпсум за календарну добу, як зазначено у боксі 21 частини І договору, починаючи із дати і часу передачі судна фрахтувальникам та сплачують погоджену тверду суму (люмпсум) за будь яку частину доби. Сплата бербоут-чартеру продовжується до дати та часу, коли судно повертається фрахтувальниками його власникам (ст. 10 а частини ІІ договору).

Фрахтувальники зобов`язані по закінченню строку дії чартеру повернути судно в безпечному та вільному від криги порту або місці, як зазначено у боксі 16.

Судновласник передає фрахтувальнику за обумовлену плату (бербоут-чартерна ставка) у користування на строк, встановлений дійсним аддендумом, судно згідно додатку №1 до договору бербоут-чартеру №14-П від 07.06.2013 року (ст. 1 аддендуму).

Строк дії бербоут-чартеру 6 місяців з можливістю продовження на кожні наступні 6 місяців за рішенням судновласника у випадку відсутності претензій судновласника та фрахтувальника один до одного з обов`язковим сповіщенням уповноваженого органу управління (ст. 2 аддендуму).

Розмір бербоут-чартерної ставки встановлений ст. 4 аддендуму.

Отриманий фрахтувальником прибуток від експлуатації судна є його власністю та не впливає на розмір бербоут-чартерної ставки (ст. 5 аддендуму).

Фрахтувальник сплачує бербоут-чартерну ставку протягом 5 банківських днів з моменту отримання рахунку та акту виконаних робіт (наданих послуг) за звітний місяць, але не пізніше 20 числа (ст. 7 аддендуму).

Передання судна у бербоут-чартер оформлюється актом приймання-передачі судна у бербоут-чартер із зазначенням його технічного стану в строк, зазначений у боксі 14 частині І договору. Форма акту надається фрахтувальником. Акт підписується уповноваженими представниками судновласника та фрахтувальника (ст. 7 аддендуму).

Отже, виходячи з предмету та умов укладеного договору, суд робить висновок, що позивачем було передано у строкове платне користування належне позивачу майно (судно) з метою використання його відповідачем у власній господарській діяльності.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (ч. 1 ст. 798 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 759 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди), а згідно ч. 3 ст. 760 ЦК України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 1 КТМУ визначено, що кодекс регулює відносини, що виникають з торговельного мореплавства. Під торговельним мореплавством у цьому Кодексі розуміється діяльність, пов`язана з використанням суден для перевезення вантажів, пасажирів, багажу та пошти, рибних та інших морських промислів, розвідки та видобування корисних копалин, виконання буксирних, криголамних і рятувальних операцій, прокладання кабелю, також для інших господарських, наукових і культурних цілей (в редакції на дату укладення договору).

Згідно до ст. 4 КТМУ до цивільних, адміністративних, господарських та інших правовідносин, що виникають із торговельного мореплавства і не врегульовані цим Кодексом, відповідно застосовуються правила цивільного, адміністративного, господарського та іншого законодавства України.

Відповідно до ст. 13 КТМУ правила цього Кодексу поширюються:

- на морські судна - під час їх прямування як морськими шляхами, так і річками, озерами, водосховищами та іншими водними шляхами, якщо спеціальним законодавством чи міжнародними договорами України не встановлено інше;

- на судна внутрішнього плавання - під час їх прямування морськими шляхами, а також річками, озерами, водосховищами та іншими водними шляхами під час здійснення перевезення із заходом в іноземний морський порт і у випадках, передбачених статтями 297 і 327 цього Кодексу.

У ст. 15 КТМУ зазначено поняття судна, а саме: торговельне судно в цьому Кодексі означає самохідну чи несамохідну плавучу споруду, що використовується, зокрема для буксирування інших суден та плавучих об`єктів.

Статтею 203 КТМУ передбачено, що за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для перевезення пасажирів, вантажів та для інших цілей торговельного мореплавства на певний час. Надане фрахтувальнику судно може бути укомплектоване екіпажем (тайм-чартер) або не споряджене і не укомплектоване екіпажем (бербоут-чартер).

Таким чином, суд робить висновок, що наявні між позивачем та відповідачем правовідносини з огляду на предмет та умови договору найму регулюються КТМУ, а у частині, що не врегульована КТМУ регулюються ЦК України.

Позивач, посилаючись на приписи ст. 212 КТМУ, зазначає, що підстав для звільнення відповідача від сплати фрахту немає, так як судно було у морехідному стані і придатним для експлуатації.

Відповідач, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 762 ЦК України зазначив, що він звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, КТМУ унормовано у якому випадку фрахтувальник (користувач судна) звільняється від сплати фрахту (орендної плати), а саме у випадку непридатності судна для експлуатації внаслідок його неморехідного стану (виключенням є непридатність судна через вину фрахтувальника).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1 ст. 109 ГПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.

Наданий відповідачем експертний висновок з приводу застосування до спірних правовідносин норм ЦК України та КТМУ суд лише вправі прийняти до уваги в якості консультативного матеріалу.

Що стосується наданого позивачем листа Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва від 02.10.2013 року, то зазначений письмовий доказ з огляду на положення ст. 76 ГПК України є неналежним доказом, з огляду на те, що не містить даних про обставини, які входять до предмету доказування у даній справі.

Таким чином, ч. 6 ст. 762 ЦК України, як норма загальна по відношенню до норми спеціальної - ст. 212 КТМУ, застосуванню не підлягає.

Отже, відповідач за обставин неможливості використання судна, про які було зазначено вище, не звільнявся від сплати фрахту, тобто погодженої сторонами договору бербоут-чартерної ставки.

У ст. 24 частині ІІ договору "військове застереження" сторони погодили, що у випадку війни як судновласники так і фрахтувальники мають право відмовитися від договору, після чого фрахтувальники зобов`язані повернути судно судновласнику відповідно до ст. 14 частини ІІ договору або у найближчому відкритому та безпечному порту за вказівкою судновласника.

Правом на відмову від договору з підстав оголошення воєнного стану в Україні, як це передбачено ст. 24 частині ІІ договору, відповідач не скористався.

Також відповідачем не було ініційовано внесення змін до договору в частині звільнення відповідача від сплати бербоут-чартерної ставки на період дії воєнного стану та неможливості використання судна у межах акваторії Миколаївського морського торгового порту та БДЛК.

Натомість у квітні 2022 року (лист відповідача №67), відповідачем було ініційоване питання з приводу переміщення судна із м. Миколаєва до м. Рені для виконання робіт в акваторії річки Дунай.

Згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі, зокрема самостійного залучення фінансових ресурсів, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (ст. 44 ГК України).

Таким чином, відповідач, оцінивши власні підприємницькі ризики в обстановці, яка мала місце з 24.02.2022 року по 31.05.2022 року, вирішив не відмовлятися від договору і залишити судно у своєму володінні.

Не сплачуючи позивачу бербоут-чартерну ставку та не повертаючи судно, відповідач фактично позбавив позивача права на власне користування майном та розпорядження ним з метою отримання прибутку.

Таким чином, з огляду на умови договору та положення чинного законодавства (ст. ст. 203, 212 КТМУ) відповідач мав виконувати свій обов`язок по оплаті бербоут-чартерної ставки за період з 24.02.2022 року по 31.05.2022 року на суму 150504 грн.

Як зазначалося вище відповідно до ст. 203 КТМ України за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для перевезення пасажирів, вантажів та для інших цілей торговельного мореплавства на певний час.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання (ч. 1 та ч. 2 ст. 173 ГК України).

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору (ч. 1 ст. 174 ГПК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України)

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання (ч. 3 ст.193 ГК України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду (ч. 1 та ч. 2 ст. 202).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, виходячи з приписів вищевказаних статей ГК України відповідачем не доведено, що ним були вжиті усі можливі заходи для виконання зобов`язання по своєчасній та повній оплаті позивачу бербоут-чартерної ставки на суму 150504,18 грн.

Доказів того, що зобов`язання по оплаті припинено або має бути припинено з інших підстав, ніж проведеним належним чином виконанням, відповідачем судові не представлено.

Також відповідачем не представлено доказів того, що належне виконання зобов`язання по своєчасній та повній оплати бербоут-чартерної ставки було неможливим через дію обставин непереборної сили. Як зазначено у ст. 218 ГК України до таких обставин не може бути віднесено відсутність у боржника необхідних коштів. Таким чином, за умов воєнного стану відповідач мав обґрунтувати саме відсутніть технічної можливості здійснити оплату (наприклад, зупинення органами державної виконавчої влади розрахункових операцій по банківським рахункам, тощо). При цьому, як вбачається із змісту ст. 38, 39 аддендуму про неможливість виконання зобов`язання через обставини непереборної сили відповідач мав негайно сповістити позивача та надати підтвердження уповноваженого органу.

Доказів своєчасного виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ст. 39 аддендуму, у матеріалах справи не міститься. Про причини, які унеможливили своєчасне виконання цього обов`язку, відповідачем нічого не зазначено.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України Про Торгово-промислові палати в Україні торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

З огляду на зазначені положення Закону України Про Торгово-промислові палати в Україні наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України №653/1.2 від 09.03.2023 року не може бути визнаний судом допустимим доказом (ст. 77 ГПК України). Крім того, наданий висновок датований 09.03.2023 року, проте обставини непереборної сили, на які посилається відповідач, розпочалися 24.02.2022 року. Як було зазначено вище доказів своєчасного виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ст. 39 аддендуму, суду не надано.

Частиною 2 ст. 218 ГК України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, суд робить висновок, що відповідачем не доведено відсутності вини у невиконанні обов`язку по сплаті позивачу бербоут-чартерної ставки.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього кодексу.

Позивачем нарахована пеня у розмірі 38141,48 грн. за несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку по оплаті бербоут-чартерної ставки з огляду на умови п. 37 аддендуму до договору.

Нарахування пені здійснювалося на розмір оплати по кожному акту протягом 242 днів, починаючи з 20.07.2022 року.

Отже, за наявності вини відповідача у порушенні зобов`язання по оплаті бербоут-чартерної ставки вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими і законними.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України до одного із способів захисту цивільних прав та інтересів належить примусове виконання обов`язку в натурі.

Положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України також кореспондуються положення ч. 2 ст. 20 ГК України.

Позивачем були здійснені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 2869,28 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №197 від 23.03.2023 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 237, 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі" на користь державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" грошові кошти - заборгованість у розмірі 150504 (сто п`ятдесят тисяч п`ятсот чотири) грн. 18 коп.; пеню у розмірі 38141 (тридцять вісім тисяч сто сорок одна) грн. 48 коп.; судовий збір у розмірі 2829 (дві тисячі вісімсот двадцять дев`ять) грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 05.10.2023 року.

Суддя А.П. Алексєєв