РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2023Справа № 910/9512/23

За позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1)

до ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2)

про стягнення 60042853,00 грн

Суддя Людмила ШКУРДОВА

Секретар с/з Божко А.І.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення 60042853,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не виконано зобов`язання в частині своєчасного постачання товару у кількості, обумовленій державним контрактом ІНФОРМАЦІЯ_5 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від 16.05.2022, укладеним між позивачем та відповідачем, за який позивачем було здійснено попередню оплату. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_24 сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар, а також 26415435,44 грн пені та 42855468,52 грн штрафу, на підставі п. 7.2 контракту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

07.08.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просить закрити провадження у справі в частині заявлених до стягнення з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_24. боргу (попередньої оплати) через відсутність предмета спору, посилаючись на те, що після відкриття провадження у даній справі ним було допоставлено товар, чим виконано зобов`язання за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 16.05.2022 у повному обсязі. Також відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення на 99% до розміру 428554,69 грн. Крім того, відповідач просить розстрочити сплату відповідачем на користь позивача пені та штрафу до 31.12.2024 р.

21.08.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечує проти зменшення штрафних санкцій та вказує на відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності.

04.09.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких він наголошує на тому що ним вжито усіх заходів, необхідних для належного виконання ним зобов`язань за контрактом, а порушення строку поставки товару сталось не з його вини.

У судовому засіданні 05.09.2023 суд протокольною ухвалою постановив закрити підготовче провадження у справі та призначити розгляд справи по суті на 19.09.2023.

У судовому засіданні 19.09.2023 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_6 між ІНФОРМАЦІЯ_1 (замовник) та ІНФОРМАЦІЯ_2 (виконавець) укладено державний контракт ІНФОРМАЦІЯ_5 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення.

Згідно з пунктом 1.1 контракту виконавець зобов`язувався поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства товар, зазначений в Специфікації (додаток № 1 до контракту), що постачається з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини, а замовник - прийняти його через вантажоодержувача та оплатити такий товар.

Специфікацією товарів, що поставляються за державним контрактом (додаток № 1 до контракту), сторони погодили найменування товарів, їх комплектацію, кількість, ціну та загальну вартість товару, яка становить ІНФОРМАЦІЯ_7.

Відповідно до п. 2.6 контракту замовник може здійснювати попередню оплату в розмірі до 97 % від вартості товару за контрактом на строк не більш, як на дев`ять місяців з дати перерахування коштів на рахунок виконавця. У разі проведення попередньої оплати товар поставляється не пізніше строку поставки товару, зазначеного у Специфікації.

Згідно з п. 3.4 контракту датою виконання виконавцем зобов`язань з поставки товару є дата початку приймання згідно акту приймання-передачі.

Згідно з п. 4.1 контракту виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного у Специфікації.

В Специфікації сторони погодили, що виконавець зобов`язаний поставити товари згідно з умовами контракту не пізніше 30.06.2022.

06.06.2022 позивачем на виконання п. 2.6 контракту здійснено попередню оплату у сумі 252045000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № ІНФОРМАЦІЯ_22.

Відповідачем поставлено, а позивачем отримано товар, а саме:

- 31.08.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_8 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_14;

- 23.09.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_9 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_15;

- 15.10.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_10 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_16;

- 18.11.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_9 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_17;

- 01.12.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_11 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_18;

- 15.12.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_12 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_19;

- 14.01.2022 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_13 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_20;

- 01.04.2023 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_11 за актом приймання-передачі ІНФОРМАЦІЯ_21.

Таким чином, у період з 31.08.2022 по 01.04.2023 відповідачем поставлено позивачу товар на суму ІНФОРМАЦІЯ_23.

Судом встановлено, що поставка товару відповідачем здійснена з порушенням строку поставки, погодженого сторонами у Специфікації.

Різниця між здійсненою позивачем попередньою оплатою та вартістю поставленого товару становила ІНФОРМАЦІЯ_24.

Предметом позову є стягнення, зокрема, попередньої оплати у сумі ІНФОРМАЦІЯ_24, що становить вартість непоставленого товару.

Разом з тим, до відзиву відповідачем додано копію акта приймання-передачі № ІНФОРМАЦІЯ_25, згідно з яким 02.07.2023 почалось приймання товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_26.

Таким чином, на час вирішення даного спору відповідачем поставлено позивачеві товар у повному обсязі.

За таких обставин спір у справі №910/9512/23 в частині стягнення ІНФОРМАЦІЯ_27 сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Як було встановлено судом, відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання щодо поставки позивачу товару в строк, визначений за домовленістю сторін та вказаний у специфікації до Контракту, а прострочення виконання цього зобов`язання за кожною з поставок склало від 61 до 182 календарних днів.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 26415435,44 грн пені та 42855468,52 грн штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Згідно з частиною 3 даної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом чи договором, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Слід також зазначити, що штрафні санкції, передбачені частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, застосовуються у разі порушення строків виконання негрошового зобов`язання.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми матеріального права, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконаних робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання та за прострочення його виконання понад тридцять днів додатково вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу з вказаної вартості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 903/545/17 від 11.05.2018.

Судом встановлено, що позивач відноситься до суб`єктів господарювання, які належать до державного сектора економіки, і виконання його грошових зобов`язань фінансується за рахунок Державного бюджету України.

Зі змісту положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що остання носить диспозитивний характер, оскільки передбачає можливість встановлення сторонами розміру пені безпосередньо в укладеному між ними договорі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 7.2. Контракту за порушення строків поставки товару Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості недопоставлених товарів, за кожний день прострочення поза встановлені Контрактом строки поставки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків від вказаної суми.

Позивачем здійснено нарахування пені за несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку щодо поставки товару, передбаченого укладеним між сторонами контрактом, за загальний період з 01.07.2022 року по 29.12.2022 року на відповідну вартість товару, поставка якого була прострочена.

Судом перевірено наведений у позовній заяві розрахунок пені та визнано його арифметично вірним.

Крім того, судом перевірено розрахунок штрафу на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_23., встановлено його правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

Посилання відповідача на підписання ним 11.05.2022 року зовнішньоекономічного контракту ІНФОРМАЦІЯ_28 з іноземними постачальниками для закупівлі необхідного товару, передбаченого укладеним з позивачем Контрактом, а також на повне виконання ним обов`язку з поставки погодженого сторонами товару за Контрактом у запропоновані Компанією позивачу в комерційній пропозиції строки, не свідчать про необґрунтованість позову ІНФОРМАЦІЯ_1 та не підтверджують відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки кінцевий строк поставки спірного товару - до 30.06.2022 року, був передбачений та погоджений обома контрагентами саме у специфікації до Контракту, яка є його невід`ємною частиною.

У відзиві на позов відповідач посилаючись на ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України просив суд зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення суми пені на 99 %.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен, зокрема, об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та інше. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Відповідач зазначає, що в даному випадку штрафні санкції є надмірними порівняно з розміром стягуваних коштів.

Мотивуючи клопотання про зменшення штрафних санкцій, відповідач посилався, зокрема, на те, що після введення на території України правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2022 року № 237 Компанію було виключено зі складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та передано до сфери управління ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, з точки зору адміністративно-розпорядчого правовідношення, взаємовідносини між позивачем і відповідачем з 09.03.2022 року є відносинами прямого управління (зі сторони ІНФОРМАЦІЯ_1) і підпорядкування (зі сторони Компанії), в яких позивач, як орган управління, повністю координує роботу відповідача (призначає та звільняє керівника, визначає завдання та строки їх виконання тощо).

У таких умовах господарська діяльність відповідача при укладанні договорів з позивачем на постачання товарів оборонного призначення є залежною від останнього, зокрема, і при визначенні строків виконання таких правочинів.

Тобто, при укладенні Контракту з позивачем відповідач, як підпорядкований ІНФОРМАЦІЯ_1 суб`єкт, діє в умовах відсутності свободи договору та свободи підприємницької діяльності, що не узгоджується з положенням частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом враховано повне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Контрактом, що, за фактичних обставин цієї справи, об`єктивно свідчить про добросовісність відповідача.

Про вчинення відповідачем дій для добросовісного виконання ним зобов`язання щодо своєчасної поставки товару вказують і наступні обставини.

11.05.2022 з метою виконання Держконтракту, Відповідач уклав зовнішньоекономічний контракт ІНФОРМАЦІЯ_28 (далі - контракт) з іноземним постачальником - компанією "ІНФОРМАЦІЯ_4" (АДРЕСА_3) (далі - Іноземний постачальник) про поставку Товару, який є предметом поставки за Держконтрактом.

Відповідно до п. 1.2 контракту кінцевим споживачем Товару є ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Кінцевий споживач).

Згідно з п. 1.3 контракту метою використання товару визначено забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської Федерації в умовах воєнного стану в Україні та для використання у Збройних Силах України.

Поставка останньої партії товару повинна бути здійснена не пізніше 25.06.2022 (додаток № 1 до контракту).

20.05.2022 Іноземний постачальник отримав експортну ліцензію для експорту Товару в Україну.

При цьому, відповідач повністю виконав обов`язок зі сплати попередньої оплати за Контрактом у розмірі 100% від загальної вартості товару.

Разом з тим, Іноземний постачальник всупереч умовам Контракту поставив Товар зі значним простроченням, що спричинило направлення до нього двох претензій від Відповідача від 19.10.2022 № USE-13.3-7044 та від 26.05.2023 № USE-13.3-4671.

Товар було поставлено Іноземним постачальником за Контрактом в повному обсязі лише 30.06.2023

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що свої обов`язки за Контрактом, укладеним з позивачем, відповідач добросовісно виконував у повному обсязі, в тому числі уклав відповідний зовнішньоекономічний контракт з Іноземним постачальником Товару, отримав відповідний дозвіл ДСЕК на імпорт Товару в Україну, своєчасно сплатив Іноземному постачальнику відповідну суму грошових коштів та вжив всіх залежних від нього заходів по відношенню до Іноземного постачальника за Контрактом з метою забезпечення умов для вчасної поставки товару позивачу.

Таким чином, відповідачем вживались заходи, необхідні для належного виконання ним зобов`язань за контрактом.

Причиною порушення строку поставки товару за Держконтрактом є наявність об`єктивних обставин міжнародно-політичного характеру, які істотно вплинули на можливість виконання зобов`язання з поставки товару за Держконтрактом, що підтверджується в тому числі і підтвердженням, виданим Польсько-українською господарською палатою.

Зазначені вище обставини об`єктивно свідчать про добросовісність відповідача та відсутність сприяння з боку позивача в питаннях доставки продукції. За таких умов, суд вбачає, що застосування до відповідача штрафних санкцій у визначеному судом розмірі є надмірним та несправедливим.

Судом також враховано посилання відповідача на те, що він бере участь у посиленні обороноздатності України шляхом здійснення поставок товарів військового призначення, у тому числі, для ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення потреб військових формувань.

Разом із тим, відповідно до звіту про фінансові результати за 2022 рік чистий прибуток відповідача за 2022 порівняно з 2021 роком суттєво зменшився. При цьому, вказана тенденція збереглась і у 2023 році.

Судом також взято до уваги й те, що стягнення з відповідача штрафних санкцій у заявленому розмірі (з урахуванням встановленої під час розгляду цієї справи наявності у провадженні судів значної кількості аналогічних справ про стягнення з Компанії на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 штрафних санкцій за порушення строків поставки товарів за іншими контрактами) може призвести до зриву виконання інших державних та зовнішньоекономічних контрактів, для виконання яких мають бути залучені власні кошти відповідача, а також порушення інтересів держави у сфері обороноздатності, що в даний час є пріоритетним та вкрай важливим питанням для державного суверенітету та територіальної цілісності України.

Суд зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, а не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості. При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, стягнення з відповідача заявленої суми пені у повному обсязі може призвести до невиправданих негативних наслідків як для відповідача як суб`єкта господарської діяльності, так і для інтересів держави вцілому.

З огляду на вищевказані обставини та з урахуванням інтересів обох сторін, враховуючи статус та специфіку діяльності позивача та відповідача під час дії воєнного стану, зважаючи на те, що продукція хоч і з простроченням, але була поставлена позивачу, суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку є можливим часткове задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру нарахованих позивачем пені та штрафу на 90 %. Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків.

Суд наголошує, що обороноздатність країни підтримується не шляхом застосування надмірних штрафних санкцій стосовно підпорядкованого суб`єкта господарювання, яке може спричинити його банкрутство, а шляхом будь-якого посильного сприяння відповідному суб`єкту в своєчасному виконанні своїх зобов`язань з поставки вкрай необхідної державі продукції. Як і подальше покладення штрафних санкцій на іноземних контрагентів, які здійснюють посильний вклад в постачання продукції, ніяким чином не стимулюватиме їх до подальшої співпраці, яка є надзвичайно необхідною.

Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2641543,54 грн. пені та 1644003,31 грн штрафу.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування сторін не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення пені та штрафу підлягають частковому задоволенню.

Відповідач також просив розстрочити сплату штрафних санкцій до 31.12.2024.

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відповідач не навів підстав та не долучив доказів в підтвердження наявності підстав для розстрочення рішення суду. Суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочення стягнення санкцій, в зв`язку з його необгрунтованістю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі (без урахування зменшення судом неустойки).

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, ст. ст. 236 - 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині вимоги про стягнення 17187384 (сімнадцять мільйонів сто вісімдесят сім тисяч триста вісімдесят чотири) грн 48 коп. боргу.

2. Позовні вимоги про стягнення пені та штрафу задовольнити частково.

3. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_2) 2641543 (два мільйони шістсот сорок одну тисячу п`ятсот сорок три) грн 54 коп. пені, 1644003 (один мільйон шістсот сорок чотири тисячі три) грн 31 коп. штрафу та 900642 (дев`ятсот тисяч шістсот сорок дві) грн 79 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя Людмила ШКУРДОВА

Дата складення тексту рішення: 09.10.2023