РІШЕННЯ

м. Київ

14.09.2023Справа № 910/10534/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Шатан Т.О., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу №910/10534/23

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аском Сервіс" (код 34561966, 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Корнієнка Василя, 72)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мустанг Фінанс" (код 40916672, 01010, м. Київ, БЦ "Сенатор", 4 поверх, вул. Князів Острозьких, 32/2)

та акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" (код 14282829, 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4)

про визнання недійсним договору,

за участю представників відповідача 1 Фоменко А.В.

відповідача 2 Міщенка С.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аском Сервіс" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мустанг Фінанс" (далі - відповідач-1, Компанія) та акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" (далі - відповідач-2, Банк) про визнання недійсним договору факторингу від 17.01.2023 №17/01-2023 (далі - Договір).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено з порушенням вимог статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за відсутності ліцензії у відповідача-1 (шукав відомості - не знайшов), що та неналежною оплатою - платіжними дорученнями №№295, 299 17.01.2023, що зумовлює його недійсність.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2023 позовну заяву залишено без руху.

10.07.2023 позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 позов прийнято до провадження, розгляд справи №910/10534/23 здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.08.2023.

20.07.2023 відповідач-2 подав суду відзив на позовну, заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

25.07.2023 відповідач-1 подав суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 заперечив проти задоволення позову.

16.08.2023 позивач подав суду клопотання про витребування доказів.

Суд протокольною ухвалою від 16.08.2023 відмовив у задоволенні клопотання про витребуванні доказів, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

В силу приписів частини другої статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Втім, позивач не подав відповідного клопотання про витребування доказів у визначений ГПК України (разом з поданням позову) строк.

Суд протокольної ухвалою від 16.08.2023 постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 14.09.2023.

11.09.2023 позивач подав суду клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами без участі представника Товариства.

Представники позивача у судове засідання 14.09.2023 не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши вступне слово представників відповідачів, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 ГПК України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 14.09.2023 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзиви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.01.2023 Банком (первісний кредитор) і Компанією (новий кредитор) укладено Договір, відповідно до умов якого до відповідача-1 перейшли права вимоги за низкою договорів/контрактів, які належали Банку, в тому числі права вимоги до боржника ПрАТ «ММК ім.ІЛЛІЧА» та до Товариства як поручителя боржника.

На думку позивача, вказаний Договір укладено з порушенням приписів статті 1079 ЦК України, а саме вимог стосовно суб`єктного складу (Товариство вказує, що у Компанії відсутня ліцензія), тому вказаний правочин має бути визнано недійсним в силу приписів статті 203 ЦК України.

Також, позивач вказував на те, що за Договором не здійснено належним чином оплату.

Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Слід зазначити, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215 та 216 ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

В силу приписів частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, в силу приписів вказаної норми правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним Договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання Договору недійсним.

Предметом доказування у будь-якій господарській справі є лише ті факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше матеріально-правове значення для вирішення господарської справи по суті і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За своєю правовою природою укладений відповідачами Договір є договором факторингу.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Компанія на виконання умов Договору сплатила на користь Банку грошові кошти, що підтверджується такими платіжними дорученнями:

- від 17.01.2023 №295;

- від 17.01.2023 №299.

Відповідачі вказували, що при оформленні вказаних платіжних доручень у графі призначення платежу через технічну описку, помилково було зазначено неправильний номер договору факторингу за яким проводилась оплата, а саме: «СПЛАТА КОШТІВ ЗГІДНО ДОГОВОРУ ФАКТОРІНГА №17/01-22023 ВІД 17.01.23».

Втім, правильним є призначення платежу такого змісту: «СПЛАТА КОШТІВ ЗГІДНО ДОГОВОРУ ФАКТОРІНГА №17/01-2023 ВІД 17.01.23».

Слід зазначити, що Компанія повідомила Банк листом від 17.01.2023 вих. №17/01-2023д про вказану помилку та правильне призначення платежу.

Суду не подано доказів того, що відповідачами було укладено інший договір факторингу, за яким і було здійснено оплату за вказаними вище платіжними дорученнями.

Отже, відсутні підстави вважати, що оплата здійснена відповідачем-1 на користь відповідача-2 була проведена не за Договором.

Крім того, належне виконання Компанією зобов`язань за Договором і перехід до відповідача-1 відповідних прав вимоги підтверджується актом приймання-передачі відступлених прав, який підписаний відповідачами.

У квітні 2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мустанг фінанс" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Аском Сервіс" заборгованість в порядку поруки за Договором факторингу з регресом № Ф-DN1-52 від 07.07.2016 р. та Договором № 1126 від 30.07.2021 р., в сумі 4 341 470, 53 грн. та судових витрат у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Акціонерним товариством "Перший Український міжнародний банк" та ТОВ "Фінансова компанія Мустанг - фінанс" укладено договір факторінгу № 17/01-2023 від 17.01.2023р.. Згідно предмету договору, клієнт безумовно та безвідклично відступає фактору усі права клієнта за контрактами. Фактор набуває від клієнта відповідні права грошової вимоги на отримання від боржників всієї заборгованості за контрактами. На користь фактора відступаються усі інші права вимог клієнта до боржників та їх поручителів, що випливають з контрактів. У позовній заяві позивач посилається на Договір № 17/01-2023 від 17.01.2023р. як на підставу позовних вимог.

Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю "Аском Сервіс" (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Корнієнка Василя, 72) ініційовано спір у справі № 910/7768/23 з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мустанг Фінанс" (01010, м. Київ, БЦ "Сенатор", 4 поверх, вул. Князів Острозьких, 32/2) та Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4) про визнання недійсним договору факторингу №17/01-2023 від 17.01.2023.

У підготовчому провадженні відповідачі надали відзиви на позовну заяву.

20.06.2023 Ухвалою 910/7768/23 саме позивач ініціював даний судовий процес, однак не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини своєї неявки, судом залишено позов без розгляду.

Стосовно ліцензії, яка необхідна для надання послуг факторингу, та дотримання приписів статті 1079 ЦК України, то слід зазначити таке.

Позивач вказує на порушення вимог до суб`єктного складу договору факторингу, передбачає наявність відповідної ліцензії у фактора.

Відповідач-1 є факторинговою компанією, що працює у сфері фінансових послуг на всій території України.

У 2016 році Компанія отримала свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та на сьогодні веде активну діяльність на ринку фінансових послуг.

Відповідачем-1 отримано ліцензії Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг, які необхідні для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що підтверджується такими розпорядженнями:

- від 16.03.2017 №585, відповідно до якого Компанії видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання послуг з факторингу: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

- від 10.01.2019 №41, відповідно до якого відповідачу-1 видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання послуг фінансового лізингу.

Слід зазначити, що вказана інформація є у вільному доступі в мережі інтернет, на сайті Компанії https://mustangfinance.com.ua/.

А крім того, такі відомості стали відомими позивачеві з матеріалів справи 904/1718/23 та 910/7768/23.

Основним видом діяльності відповідача-1 є інші види грошового посередництва (код 64.19), до інших видів діяльності відноситься: Фінансовий лізинг, Інші види кредитування, Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у., що відображено у Виписці з Єдиного державного реєстру, дану інформацію також можна отримати в публічному доступі на сайті https://opendatabot.ua/.

Отже, матеріалами справи підтверджується те, що відповідач-1 має право на здійснення таких фінансових послуг, а Договір укладено відповідно до вимог статті 1079 ЦК України у контексті суб`єктного складу такого правочину.

Позивач не подав належних, допустимих достовірних і вірогідних доказів, які б підтверджували наявність підстав для визнання Договору недійсним.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ЦК).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу (ч. 3 ст. 16 ЦК).

У разі виявлення у діях особи, що звернулася за захистом своїх прав, зазначених ознак, суд повинен відмовити у захисті цього права, що означає відмову в примусовому здійсненні права, тобто в захисті права від певного порушення або у певному способі захисту, на якому наполягав суб`єкт права

Суд дійшов висновку, що оспорювання договору факторингу в даному позовному провадженні вчинено умисно і дії позивача необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на ухилення від взятих на себе зобов`язань та уникнення відповідальності за їх не виконання - порушення права Кредитора на своєчасне отримання у порядку поруки за Договором факторингу з регресом № Ф-DN1-52 від 07.07.2016 р. та Договором № 1126 від 30.07.2021 р., в сумі 4 341 470, 53 грн., що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам учасників процесу оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Судовий збір покласти на позивача.

Питання судових витрат на правничу допомогу вирішувати у судовому засіданні 20.09.23 о 13:45. Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-Б, зал №5

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.10.2023.

Суддя Ігор Курдельчук