ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/7611/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH)

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі

за позовом Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH)

до Міністерства юстиції України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» (GMC ALLIANCE LLP)

про визнання незаконним та скасування наказу.

У судовому засіданні взяли участь представники: відповідача - Павловська Д. С., третьої особи - Іорданов К. І., Краснов І. В.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У серпні 2022 року Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH) (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач та/або Мін`юст) про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 20.01.2022 № 169/5 (далі - наказ № 169/5).

1.2. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем процедури розгляду скарги на рішення від 30.12.2021 № 62705586, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л. О. (далі - приватний нотаріус Єременко Л. О.) щодо нежитлового приміщення під літ. «А», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Московська, (Печерський р-н), буд. 43/11, за наслідками якого було винесено оскаржуваний наказ № 169/5.

Зокрема, позивач, посилаючись на положення пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наголошував на відсутності у цьому випадку повноважень у Мін`юсту на розгляд скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію, оскільки наявні судові спори щодо нерухомого майна, а саме спори у справах № 910/17104/21 та № 910/17403/21.

Позивач також вказував на порушення положень пунктів 10, 11 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1128 (далі - Порядок № 1128), зазначаючи при цьому, що Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH) жодним чином не повідомили про розгляд скарги чи прийняте рішення, що позбавило його можливості дізнатися про підстави прийняття рішення, права бути заслуханим та надати пояснення, в тому числі щодо наявності двох судових спорів щодо спірної будівлі.

Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH) також акцентувало увагу на порушенні положень пункту 7 частини 4 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначивши, що наявність обмежень речових прав на спірну будівлю, зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі ухвал про забезпечення позову, не могла бути підставою для відмови позивачу в реєстрації його права власності на спірну будівлю, оскільки накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не впливає на право пріоритетності, передбачене Законом України «Про іпотеку».

Позивач звернув увагу на те, що позовна заява спрямована на поновлення його порушеного права власності, а спір фактично є спором щодо нерухомого майна, оскільки відповідач переглянув законність реєстраційної дії про право власності на будівлю.

1.3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2022 у справі № 910/7611/22, зокрема, залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП" (GMC ALLIANCE LLP) (далі - ТОВ "Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП"), оскільки рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки вказаної особи.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 у справі № 910/7611/22 (суддя Мандриченко О. В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2. Рішення місцевого господарського суду арґументовано, зокрема, тим, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Разом з цим місцевий господарський суд звернув увагу на те, що до наданих приватному нотаріусу документів, позивачем не надано довідку іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації.

При цьому стосовно доводів позивача про порушення положень пункту 7 частини 4 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» місцевий господарський суд зазначив, що, виходячи з аналізу положень частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абзацу 1 пункту 17 Порядку № 1128, наявність судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій є підставою для зупинення таких реєстраційних дій. Оскільки ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі № 910/16530/21 та від 21.10.2021 у справі № 910/16824/21, серед іншого, заборонено нотаріусам вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема набуття, зміни, припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму, тощо), обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження тощо) щодо нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення під літ. «А», загальною площею 2101,2 кв. м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Московська (Печерський р-н), буд. 43/11, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0, суд дійшов висновку, що посилання центральної Колегії Мін`юсту саме на положення частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абзацу 1 пункту 17 Порядку № 1128, а не на пункту 7 частини 4 статті 24 цього Закону, є правомірними та відповідають обставинам справи.

Стосовно тверджень позивача про порушення пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» місцевий господарський суд, проаналізувавши положення наведеної норми, оцінивши зміст судових справ № 910/17104/21, № 910/17403/21, акцентував увагу на положеннях пункту 4 частини 8 статті 37 цього Закону, пункту 5 Порядку № 1128 та зазначив, що підставою для відмови у задоволенні скарги у сфері державної реєстрації є не наявність судового спору щодо майна, а саме наявність інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави, чого у цьому випадку, судом не встановлено.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем процедури розгляду скарги суд зазначив, що відповідачем на виконання пункту 10 Порядку № 1128 10 січня 2022 року об 16 годині 23 хвилини на офіційному вебсайті Мін?юсту було розміщено оголошення про розгляд скарги ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП», що підтверджується матеріалами справи, зокрема, листом Державного підприємства "Національні інформаційні системи" від 12.01.2022 № 135/14.2-11. При цьому, як вбачається з витягу з протоколу від 13.01.2022 № 4, уповноважений представник позивача, а саме Кушнерський М. М., з`явився на засідання центральної Колегії Мін`юсту з розгляду скарги третьої особи та був заслуханий. Отже, твердження позивача про те, що він був позбавлений можливості дізнатися про розгляд скарги, позбавлений права бути присутнім при розгляді скарги, бути заслуханим та надати свої пояснення прямо суперечать матеріалам справи та є такими, що не відповідають дійсності.

Разом з цим місцевий господарський суд звернув увагу, що Порядком № 1128 передбачено саме надання відповідачем копії скарги та доданих до неї документів особам, визначеним у пункті 10 цього Порядку № 1128. Однак надання відповідачем таких документів зацікавленим особам можливе за умови їх звернення до суб`єкта розгляду скарги, однак матеріали справи не містять доказів про звернення позивача до відповідача із заявою про надання копії скарги. За вказаних обставин місцевий господарський суд наголосив на тому, що не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 169/5.

Також суд зазначив, що позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 169/5 повністю, проте вказаним наказом, крім скасування рішення від 30.12.2021 № 62705586, також вирішено анулювати приватному нотаріусу доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у той же час позивачем не вказано, яким чином наказ у відповідній частині порушує його права та охоронювані законом інтереси.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023, апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 у справі № 910/7611/22 - без змін.

2.4. Постанова суду апеляційної інстанції арґументована, зокрема, тим, що, виходячи з аналізу положень частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абзацу 1 пункту 17 Порядку № 1128, наявність судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій є підставою для зупинення таких реєстраційних дій. Оскільки ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі № 910/16530/21 та від 21.10.2021 у справі № 910/16824/21, серед іншого, заборонено нотаріусам вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема, набуття, зміни, припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму), тощо), обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження тощо) щодо нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, під літ. «А» загальною площею 2101,2 кв. м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Московська (Печерський р-н), буд. 43/11, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0, суд дійшов висновку, що посилання центральної Колегії Мін`юсту саме на положення частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абзацу 1 пункту 17 Порядку № 1128, а не на пункту 7 частини 4 статті 24 цього Закону, є правомірними та відповідають обставинам справи.

Окрім викладеного, апеляційний господарський суд зауважив, що спірним наказом відповідача, крім скасування рішення від 30.12.2021 № 62705586, також вирішено анулювати приватному нотаріусу доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У той же час позивачем не вказано, яким чином наказ у відповідній частині порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Разом з цим суд апеляційної інстанції у тексті оскаржуваної постанови зазначив, що інші твердження, викладені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією відхиляються, так як позивач не довів порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок прийняття відповідачем спірного наказу № 1128.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі № 910/7611/22, Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

3.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пунктів 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

3.3. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права, а саме положення пункту 1 частини 2 та пункту 4 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без урахування висновку щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31.09.2021 у справі № 910/16115/20, від 23.11.2021 у справі № 910/11850/20, від 16.11.2021 у справі № 910/11019/20. Усупереч наведеним висновкам суди попередніх інстанцій застосували норму закону, яка не підлягала застосуванню (пункт 4 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), та не застосували норму закону, яка підлягала застосуванню (пункт 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Це мало наслідком формування неправильного висновку про наявність у відповідача компетенції на розгляд скарги у сфері державної реєстрації та призвело до незаконної відмови у задоволенні позову.

3.4. Також скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права, а саме положення частин 1, 4 статті 269 ГПК України (щодо безпідставного виходу за межі доводів апеляційної скарги) та статті 14 ГПК України (щодо порушення принципу диспозитивності), викладеного у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/12187/20. У контексті наведеного скаржник зазначає, що при формулюванні мотивувальної частини оскаржуваної постанови апеляційний суд вдався до перевірки змістового наповнення спірного наказу № 169/5 (законності реєстраційних дій). Проте скаржник в апеляційній скарзі не посилався на незаконність змісту наказу № 169/5. Ключовим доводом і єдиною підставою позову, на яку посилався позивач, є відсутність у цьому випадку в Мін`юсту компетенції на розгляд скарги у сфері державної реєстрації. Скаржник наголошує, що зміст наказу № 169/5 не має жодного значення, якщо його прийнято неуповноваженим на це органом. Лише за умови підтвердження наявності такої компетенції, апеляційний суд мав право досліджувати обґрунтованість змісту наказу № 169/5. Водночас апеляційний господарський суд повністю проігнорував ключову підставу позову та апеляційної скарги, взагалі не дослідивши порушення компетенції на розгляд скарги у сфері державної реєстрації.

3.5. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 41 Конституції України, частини 1 статті 316, частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 17 Загальної декларації прав людини, що прийнята та проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до правовідносин, які виникають у разі задоволення Мін`юстом скарги у сфері державної реєстрації права, якщо на підставі такого задоволення скасовується державна реєстрація права власності позивача на нерухоме майно.

Вказане питання є важливим для формування єдиної правозастосовчої практики щодо подібних правовідносин. Позиція апеляційного суду у цій справі фактично залишає власників, право власності яких скасоване Мін`юстом, у стані невизначеності відносно своїх майнових прав, адже відсутність порушених прав та інтересів означає відсутність права на позов. Формування правової позиції Верховного Суду у такій ситуації здатне сприяти остаточному вирішенню спірного питання та підтвердити гарантованість можливості судового захисту прав власників нерухомого майна у разі їх порушення Мін`юстом.

3.6. ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення - залишити без змін.

3.7. 25.09.2023 ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» надало на адресу суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Проте вказане клопотання не розглядалося судом касаційної інстанції по суті, адже у судовому засіданні 26.09.2023 представник ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» заявив відмову від поданого клопотання, оскільки обставини, що зумовили його подання, відпали.

3.8. У судовому засіданні уповноважений представник Мін`юсту відмовився від поданого 26.09.2023 клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги (мотивованого неможливістю забезпечити участь представника Мін`юсту в даному судовому засіданні), внаслідок чого касаційною інстанцією зазначене клопотання також залишено без розгляду.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами

4.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, приватним нотаріусом прийнято рішення від 30.12.2021 № 62705586 про здійснення державної реєстрації переходу права власності на нежитлове приміщення від ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» до Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH), у зв`язку з чим припинено запис № 1352270 про право власності ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» та внесено запис № 46036847 про право власності позивача на нежитлове приміщення.

Підставою державної реєстрації нотаріус зазначив такі документи:

- висновок про вартість майна від 29.12.2021, виданий Приватним підприємством «Габ`яно»;

- виписку з Комерційного Реєстру Кантону Цуг від 20.08.2021, видану Державною канцелярією Кантону Цуг, апостильовану 23.08.2021 Державною канцелярією Кантону Цюріх за № 13393/21;

- договір іпотеки від 14.04.2006 № KL-21/2006-1, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кузьмичем Василем Миколайовичем та зареєстрованим в реєстрі за № 21-1579, укладеним між скаржником та Акціонерним товариством "Траста Комерцбанка" (далі - АТ «Траста Комерцбанка»);

- договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 05.08.2021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасенком Андрієм Володимировичем (далі - приватний нотаріус Тарасенко А. В.) та зареєстрований в реєстрі за № 986, укладений між АТ «Траста Комерцбанка» тa Товариством з обмеженою відповідальністю «Актіву Нодрошінаюма Груп» (далі - ТОВ «Актіву Нодрошінаюма Груп»);

- договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 03.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Тарасенком A. B. тa зареєстрованим в реєстрі за № 1080, укладений між ТОВ «Актіву Нодрошінаюма Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аугшволері Інвестіціяс»;

- договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 16.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Тарасенком A. B. тa зареєстрований в реєстрі за № 1106, укладений між ТОВ «Аугшволері Інвестіціяс» та ТОВ «Екліпс Рісорсез ГмбХ»;

- заяву про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки від 30.12.2021 ТОВ «Екліпс Рісорсез ГмбХ в особі директора Тіхонова Євгенія, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Єременко Л. О. та зареєстровано в реєстрі за № 688;

- повідомлення для іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки з поштовою квитанцією про його отримання від 20.09.2021;

- відповідь іпотекодавця на повідомлення від 20.10.2021.

Вказане рішення від 30.12.2021 № 62705586 скасовано спірним наказом № 169/5, зважаючи на те, що у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для його прийняття та проведення на його підставі державної реєстрації права власності позивача на нежитлове приміщення за наявності записів про заборону вчинення реєстраційних дій та за відсутності в повному обсязі документів, передбачених законодавством, що призвело до позбавлення скаржника гарантованого статтею 41 Конституції України права власності.

5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

5.2. Верховний Суд виходить з того, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються ЦК України і Господарським кодексом України.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття спірного наказу) регулюються правові засади та процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пунктів 1, 8, 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина 1 статті 11 зазначеного Закону).

Згідно із частиною 1, пунктом 1 частини 2 та частиною 10 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення державного реєстратора можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Рішення Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

Процедура здійснення Мін`юстом та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту визначається Порядком № 1128 (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття наказу).

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявлено, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято спірне рішення, здійснено оскаржуваний запис.

Таку правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 826/5968/17, від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц, від 26.02.2020 у справі № 826/15133/17.

Як убачається з матеріалів справи, виникнення спірних правовідносин у цій справі зумовлено незгодою позивача з наказом Мін`юсту від 20.01.2022 № 169/5 «Про задоволення скарги», яким, зокрема, скасовано рішення приватного нотаріуса від 30.12.2021 № 62705586 про здійснення державної реєстрації переходу права власності на нежитлове приміщення під літ. «А», розташоване за адресою: м. Київ, вул. Московська, (Печерський р-н), буд. 43/11 від ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП» до позивача. Тобто позовні вимоги у справі спрямовані на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача.

Спірні правовідносини пов`язані з необхідністю захисту права позивача на нерухоме майно, тобто права цивільного, а тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок прийняття спірного наказу № 169/5, колегія суддів вважає помилковими.

Як зазначалося, у даному випадку предметом спору є вимога позивача про скасування наказу № 169/5, з підстав, зокрема, видання цього наказу з порушенням пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки за наявності судового спору щодо нерухомого майна Мін`юст не мав повноважень на розгляд скарги у сфері державної реєстрації.

У постанові від 29.07.2021 у справі № 910/6474/20 Верховний Суд вказав, що згідно із частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Мін`юст розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).

Згідно із частиною 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Отже, зі змісту пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що у разі наявності судового спору щодо нерухомого майна у Мін`юсту немає повноважень здійснювати розгляд скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на таке нерухоме майно. Такий спір про право підлягає вирішенню у судовому порядку (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/16115/20 та від 25.10.2022 у справі № 910/13671/20, від 04.10.2022 у справі № 910/21222/20).

Крім цього, у пункті 6.1 постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/16115/20 зроблено висновок про застосування норми права та зазначено, що із системного аналізу змісту частин 2, 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та пункту 5 Порядку № 1128 вбачається, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: у випадку, коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір, ця обставина виключає можливість розгляду Мін`юстом скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо цього нерухомого майна.

Щодо пункту 4 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то Мін`юст та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 1128 Мін`юст чи його відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет встановлення підстав для відмови в її задоволенні, а саме наявності інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави.

У постанові Верховного Суду від 24.01.2023 у справі № 911/2874/21 зазначено, що слід розмежовувати наслідки, передбачені частинами 1 та 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Адже частиною 1 статті 37 цього Закону визначено межі повноважень Мін`юсту щодо розгляду скарг на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, тому наявність судового спору щодо нерухомого майна унеможливлює розгляд скарги Мін`юстом. Водночас частиною 8 статті 37 цього Закону передбачені підстави для відмови у задоволенні скарг у сфері державної реєстрації (у разі наявності повноважень для її розгляду).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що в пункті 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачена заборона на розгляд скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав за наявності будь-якого спору щодо нерухомого майна. Недотримання заборони, встановленої в пункті 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), є самостійною підставою для скасування наказу Мін`юсту. Наявність підстав для кваліфікації заборони, передбаченої в пункті 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), виключає необхідність здійснювати аналіз інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав (пункт 4 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)».

У цьому контексті необхідно також врахувати висновки, викладені у пункті 5.34 постанови Верховного Суду від 04.10.2022 у справі № 910/21222/20, згідно з яким спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, наприклад, про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, належать до спорів щодо нерухомого майна. Тому відповідно до положень пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Мін`юст не може розглядати скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо нерухомого майна за наявності такого судового спору.

Проте, вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій наведених правових висновків не врахували.

Так, місцевий господарський суд, відхиляючи посилання позивача на положення пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», помилково застосував приписи пункту 5 Порядку № 1128 та пункту 4 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», здійснивши аналіз інформації про судові провадження у справах № 910/17104/21, № 910/17403/21 та наголосивши на відсутності спору між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави, не врахувавши при цьому приписи пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким передбачена заборона на розгляд скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав за наявності будь-якого спору щодо нерухомого майна.

Разом з цим Верховний Суд звертає увагу на те, що, розглядаючи спір у цій справі та залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції наведених вище висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 1 частини 2, пункту 4 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 5 Порядку № 1128 також не врахував. Відповідні доводи позивача щодо відсутності повноважень (компетенції) Мін`юсту на розгляд скарги ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП», виходячи з положень саме пункту 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які було покладено як в основу підстави позову, так і апеляційної скарги, взагалі не були розглянуті судом апеляційної інстанції, і висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову здійснено судом без спростування відповідних аргументів позивача, однак вказані порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж перегляду справи судом касаційної інстанції.

Викладене вище в сукупності свідчить про неналежне дослідження господарськими судами попередніх інстанції обставин щодо наявності або навпаки порушених прав позивача, а також відсутності або, навпаки, наявності компетенції (повноважень) Мін`юсту на розгляд скарги ТОВ «Джі Ем Сі Аллайенс», з`ясування (встановлення) яких є першочерговими під час розгляду цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, отримала підтвердження під час касаційного провадження.

Іншим доводам касаційної скарги колегія суддів не надає оцінку з огляду на необхідність дослідження зазначених вище обставин, які є першочерговими під час розгляду цієї справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Висновки Верховного Суду

6.1. За змістом частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

6.2. З огляду на викладене та зважаючи на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що ухвалені у справі рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, а касаційну скаргу - задовольнити частково.

Під час нового розгляду судам необхідно врахувати викладене, оцінити правомірність вимог позивача, надати належну оцінку всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, а отже, і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення заявленого позову.

7. Розподіл судових витрат

7.1. У зв`язку з тим, що судом касаційної інстанції не змінюється рішення та не ухвалюється нове, відповідно до статті 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Екліпс Рісорсез ГмбХ (Eclipse Resources GmbH) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 у справі № 910/7611/22 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено та підписано у розумні строки з урахуванням перебування головуючого судді Волковицької Н. О. на лікарняному.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ