ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Справа № 918/225/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Петухов М.Г. , суддя Юрчук М.І.

секретар судового засідання Шилан О.С.

представники сторін в судове засідання не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" на рішення Господарського суду Рівненської області, ухвалене 20.06.2023 (суддя Романюк Ю.Г., повний текст складено 27.06.2023) у справі № 918/225/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор -Транс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта"

про повернення передоплати за непоставлений товар, стягнення штрафних санкцій за договором на загальну суму 590 238, 18 грн

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Рівненської області перебувала позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Вінкор-Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" про стягнення 590 238,18 грн, з яких: 349 100,00 грн - основний борг, 90 690,43 грн - інфляційні втрати, 150 447,75 грн - штрафні санкції.

Підставою звернення позивача до суду стало невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів № 344 від 14.02.2022 в частині поставки товару.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.06.2023 у справі № 918/225/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Прайм Групп Нафта" на користь ТОВ "ВК Вінкор-Транс" 349 100,00 грн основного боргу, 90 690,43 грн інфляційних втрат та 6 596,85 грн судового збору. У задоволенні позовних вимог про стягнення 150 447,75 грн штрафних санкцій відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 20.06.2023 у задоволеній частині позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні з відповідача 349 100,00 грн основного боргу, 90 690,43 грн інфляційних втрат; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо неналежного виконання ним зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів № 344 від 14.02.2022, оскільки у відсутність документального підтвердження/погодження способу та порядку передавання вантажу відповідач не міг самостійно передати товар покупцю - позивачу у справі, усі перемови між сторонами велися усно. Звертає увагу, що позивачем не надано до суду ані доказів підтвердження/погодження ним місця, дати та часу поставки товару, ані доказів відмови відповідача провести відвантаження товару належним чином. Стверджує, що саме позивач своїми діями уникав отримання товару і в результаті звернувся з вимогою про повернення сплачених коштів за дизельне паливо у сумі 875 800,00 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Прайм Групп Нафта" на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.06.2023 у справі № 918/225/23; апеляційну скаргу постановлено розглянути із повідомленням (викликом) сторін.

Позивач правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином засобами електронного зв`язку.

Окрім того, інформація щодо слухання судом справ є публічною і розміщується на офіційному веб-сайті суду в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність в учасників можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

За умовами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що всі учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та явка сторін обов`язковою не визнавалась, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для її розгляду.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши матеріали справи № 918/225/23, дослідивши та проаналізувавши наявні докази, колегія суддів встановила наступне.

14.02.2022 між "Прайм Групп Нафта" (далі постачальник/відповідач) в особі директора Льоушкіна Геннадія Дмитровича, то діє на підставі Статуту та ТОВ "ВК Вінкор-Транс" (далі - покупець/позивач), в особі директора Коровіна Валентина Михайловича, що діє на підставі Статуту був укладений договір поставки нафтопродуктів № 344 (далі - договір).

Відповідно до п.. 1.1. договору постачальник зобов`язується в обумовлений в цьому договорі строк поставити та передати у власність покупцеві дизельне паливо (далі - товар) у кількості визначеній за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 1.2. договору покупець зобов`язується прийняти вказаний товар та оплатити його згідно з видатковими накладними та на підставі виставленого рахунку-фактури у термін, обговорений у даному договору.

Розрахунок за товар здійснюється покупцем, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника на умовах 100% оплати вартості товару в день поставки товару, відповідно виставленому постачальником рахунку. (п. 2.3. договору)

Згідно з п. 3.1. договору поставка товару здійснюється на умовах Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "ІНКОТЕРМС" в редакції 2010 року - СРТ термінал покупця (ЕXW- нафтобаза постачальника).

Відповідно до п. 3.4. право власності на товар переходить від постачальника до покупця з момент фактичної передачі товару покупцю та підписання сторонами видаткової накладної або товарно-транспортної накладної на товар.

Приймання товару за кількістю і якістю здійснюється на умовах цього договору. Товар поставляється наливом. (п. 3.5 Договору).

Згідно з п. 8.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами, та діє до 31.12.2024, але в будь-якому випадку в частині виконання зобов`язань - до його повного виконання.

Того ж дня коли укладено договір відповідач виставив для позивача рахунок на оплату № 944 від 14.02.2022 на загальну суму 875 800,00 грн.

Як вбачається, сторони домовились на поставку товару (Паливо дизельне ЄВРО СОРТ Е клас К5(ДТ-Е-K5) в кількості 29 000 літрів за ціною 30,20 грн за літр.

Рахунок № 944 від 14.02.2022 був оплачений в той же день відповідно до платіжного доручення № 86 від 14.02.2022.

Отже, з огляду на умови п. 2.3. договору у постачальника виник обов`язок поставити товар (дизельне паливо) у день оплати товару, тобто 14.02.2022. Однак, оплачений товар поставлено не було.

Позивач звернувся до відповідача з листом № 15 від 06.06.2022, у якому просив у зв`язку із неотриманням товару, повернути грошові кошти оплачені за дизельне паливо по рахунку № 944 від 14.02.2022 у сумі 875 800,00 грн за платіжним дорученням № 86 від 14.02.2022 за реквізитами, вказаними у листі.

На виконання листа-вимоги № 15 від 06.06.2022, відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивача 526 700,00 грн, що заперечується позивачем.

Залишок неповернених коштів попередньої оплати станом на дату подачі позову складає 349 100,00 грн.

Оскільки відповідачем належним чином не виконанні договірні зобов`язання, позивач звернувся до суду з даним позовом про повернення суми передоплати у сумі 349 100,00 грн та стягнення інфляційних втрат і пені.

Оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає таке.

В силу ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ст. 525 ЦК України та ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач свої зобов`язання щодо оплати товару виконав у строки та в спосіб встановлений договором, здійснивши на підставі рахунку постачальника № 944 від 14.02.2022 оплату товару на суму 875 800,00 грн.

Натомість, відповідачем не здійснено поставку товару. Доказів зворотнього суду не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк.

З матеріалів справи також встановлено, що позивач направив вимогу від 06.06.2022 № 15 про повернення суми попередньої оплати, відповіді на яку відповідач не надав. При цьому, останнім частково повернуто на рахунок позивача 526 700,00 грн із загальної суми 875 800,00 грн.

У своїй апеляційній скарзі скаржник також підтверджує, що після отримання письмової вимоги про повернення коштів, відповідач почав їх повертати з урахуванням наявності вільних коштів.

З даного приводу судом зауважується, що відповідач власними діями визнав факт відсутності поставки товару та необхідність повернення авансованих коштів.

Поряд з цим, відповідач не скористався процесуальним правом на подання письмового відзиву на позовну заяву у справі та надання відповідних доказів на спростування доводів позивача.

Згідно поданої представником відповідача заяви про закриття підготовчого засідання у справі та призначення справи до розгляду по суті, останній зазначив, що заперечує проти позовних вимог, пояснення будуть надані в судовому засіданні під час розгляду справи по суті.

Колегія суддів зауважує, що в силу процесуального законодавства, суд не може покласти усні пояснення в основну прийнятого рішення без їх підтвердження відповідними доказами.

Відтак, за відсутності належних доказів протилежного, відповідачем не проведено поставку оплаченого товару у встановлений договором строк, а саме 14.02.2022. Відповідно останній вважається таким, що прострочив виконання договору.

Отже безпідставними є твердження скаржника про необхідність з`ясування обставин виконання договору в частині погодження між сторонами місця передавання ПММ, оскільки відповідач власними діями підтвердив відсутність виконання зобов`язання з поставки товару повернувши 60% авансу та зсилаючись на усні перемовини не спроможний докуметально спростувати обов`язок повернення залишку авансованих коштів.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Законодавець зазначає, що вимога про "повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні" означає, що у разі припинення зобов`язання через неможливість його виконання, яке виникло внаслідок обставин, за які жодна із сторін не відповідає, або у зв`язку із добровільною відмовою від зобов`язання обох сторін, сторона, що виконала своє зобов`язання повністю або частково, має право вимагати повернення виконаного.

Отже, зобов`язання щодо повернення вказаних грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникли з Договору.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, і набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Тобто зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і у сукупності, оцінюючи їх вірогідність, та враховуючи відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки у встановлений строк, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду про правомірність стягнення з відповідача 349 100,00 грн попередньої оплати.

За порушення грошового зобов`язання позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 90 690,43 грн інфляційних втрат та на підставі ст. 231 ГК України, ст. 549 ЦК України здійснено нарахування пені у сумі 150 447,75 грн. Перевіривши наявність правових підстав для вимог у цій частині позову колегія суддів зазначає таке.

За змістом ст. 509, 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 р. у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 р. у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно зі ст. 625 ЦК України стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

У вказаній вище статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат судом першої інстанції виявлено не вірно встановлену дату початку їх нарахування позивачем та сума. Зокрема, правильний розрахунок становить 93768,96 грн. Разом з цим суд першої інстанції вірно вказав, що встановлений судом розмір інфляційних втрат виходить за межі позовних вимог, а тому заявлена позивачем сума інфляційних втрат у розмірі 90 690,43 грн підлягає задоволенню.

Разом з цим, стаття 546 ЦК України передбачає види забезпечення виконання зобов`язань, зокрема, неустойкою.

За визначенням ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 904/4156/18 від 10.12.2019 року зазначила, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визнання у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду порушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Тобто, передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції.

Зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Частина 6 ст. 231 ГК України не є нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто не є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону.

Верховний Суд у постанові № 904/4156/18 від 10.12.2019 року проаналізував ст. 231 ГК України та вказав, що положення ч. 6 ст. 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається облікової ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, ч. 2 ст. 231 ГК України, у ч. 6 цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Судова колегія звертає увагу на те, що умовами договору сторони не узгодили між собою ані розміру, ані порядку її нарахування. Тобто відсутні підстави для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

В той же час, зазначена норма застосовується у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, тільки за порушення не грошового зобов`язання. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.08.2022 у справі №910/9375/21, від 26.10.2021 у справі № 910/16114/20.

Оскільки сторони спору та договірні відносини між ними не узгоджуються з приписами ч. 2 ст. 231 ГПК України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 150 447,75 грн грн пені задоволенню не підлягають.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не спростовують обґрунтованих висновків господарського суду, правильність застосування норм матеріального права та не вказують на порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 20.06.2023 у справі № 918/225/23 відповідає матеріалам справи та ґрунтується на чинному законодавстві.

Відповідно до п. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 918/225/23 витрати по сплаті судового збору, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20 червня 2023 року у справі № 918/225/23 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

4. Справу № 918/225/23 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Юрчук М.І.