РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2023Справа № 910/10286/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Гаврищук К.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Національної поліції України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (вул. Північне шосе, б. 69-А, м.Запоріжжя, Запорізька область, 69006)

про стягнення 626 639,75 грн.

Представники сторін:

від позивача: Старощук М.В.

від відповідача: Кузнецов І.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національна поліція України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" про стягнення 626 639,75 грн. штрафних санкцій, а саме 275 822,17 грн. пені та 350 817,58 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 132 НП про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) жіночий) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) від 18.05.2021 року в частині своєчасної поставки товару, внаслідок чого позивачем нараховані пеня та штраф у вказаних сумах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/10286/22 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/10286/22 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

На виконання вимог ухвали суду від 21.10.2022 року від позивача до суду 11.11.2022 року надійшов супровідний лист № 3699/263-2022 від 07.11.2022 року з доданими до нього документами.

Судом повідомлено, що через систему "Електронний суд" 30.11.2022 року від відповідача надійшло клопотання/заява б/н від 29.11.2022 року, в якій відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити в стягненні пені у розмірі 10 405,41 грн. та штрафу в розмірі 350 817,58 грн. у зв`язку з необґрунтованістю розрахунку, а також вирішити справу з урахуванням клопотання про зменшення неустойки згідно ст. 551 ЦК України, а саме пені на 95% до суми 13270,84 грн., відмовивши в решті позовних вимог про стягнення пені в сумі 252 145,92 грн. Клопотання судом долучене до матеріалів справи.

Також від відповідача 02.11.2022 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання/заява від 02.11.2022 року про передачу справи № 910/10286/22 на розгляд до Господарського суду Запорізької області на підставі ч. 1 ст. 27 ГПК України за місцем знаходження відповідача. Клопотання судом долучене до матеріалів справи.

В свою чергу, від позивача через канцелярію суду 11.11.2022 року надійшли заперечення № 715/26/3-2022 від 08.11.2022 року на клопотання відповідача щодо передачі справи № 910/10286/22 за підсудністю до Господарського суду Запорізької області та 05.12.2022 року - заперечення № 4101/26/3-2022 від 02.12.2022 року проти клопотання відповідача про зменшення неустойки, які судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 року в задоволенні клопотання/заяви відповідача б/н від 02.11.2022 року про передачу справи за підсудністю відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року з урахуванням предмету позову, наявних доказів та наданих сторонами клопотань, суд дійшов до висновку про необхідність здійснення розгляду справи № 910/10286/22 у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, розгляд справи по суті призначено на 23.03.2023 року.

Поряд із цим 17.03.2023 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання б/н від 17.03.2023 року про участь у судовому засіданні 23.03.2023 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку EasyСon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні 23.03.2023 року у справі № 910/10286/22 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Судом доведено до відома сторін, що через систему "Електронний суд" 21.03.2023 року від відповідача надійшло клопотання б/н від 21.03.2023 року про відмову в стягненні пені і штрафу, зменшення неустойки; через канцелярію суду 23.03.2023 року від уповноваженого представника позивача заперечення № 1219/26/3-2023 від 23.03.2023 року проти клопотання відповідача щодо зменшення неустойки. Документи судом долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 23.03.2023 року на стадії вступного слова перед стадією дослідження доказів судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 30.03.2023 року.

Представником позивача в судовому засіданні 30.03.2023 року подано довідку № 1359/26/03-2023 від 29.03.2023 року про укладення в 2022-2023 роках 8 договорів між Національною поліцією України та ТОВ «МІК» про закупівлю форменого одягу на загальну суму 290 746 753,00 грн. Довідка судом долучена до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін станом на 30.03.2023 року до суду не надходило.

З огляду на вищевикладене, за відсутності відповідних клопотань учасників справи про відкладення розгляду справи та/або заперечень проти розгляду справи по суті, суд здійснював розгляд справи по суті в судовому засіданні 30.03.2023 року виключно за наявними матеріалами.

У судові засідання з розгляду справи по суті 23.03.2023 року та 30.03.2023 року з`явились представники позивача та відповідача.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 23.03.2023 року та 30.03.2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судових засіданнях з розгляду справи по суті 23.03.2023 року та 30.03.2023 року проти позовних вимог заперечував, а також підтримав клопотання про зменшення пені та штрафу згідно ст. 551 ЦК України.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 30.03.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Статтею 1 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що публічна закупівля (далі - закупівля) - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом; тендерна документація - документація щодо умов проведення тендеру, що розробляється та затверджується замовником і оприлюднюється для вільного доступу в електронній системі закупівель; тендерна пропозиція - пропозиція щодо предмета закупівлі або його частини (лота), яку учасник процедури закупівлі подає замовнику відповідно до вимог тендерної документації.

Згідно з ч.ч. 1, 4 статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник самостійно та безоплатно через авторизовані електронні майданчики оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення відкритих торгів, тендерну документацію та проект договору про закупівлю не пізніше ніж за 15 днів до кінцевого строку подання тендерних пропозицій, якщо вартість закупівлі не перевищує межі, встановлені у частині третій цієї статті, та не пізніше 30 днів у разі перевищення таких меж.

Відповідно до пункту 15 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» переможець процедури закупівлі - учасник, тендерна пропозиція якого відповідає всім критеріям та умовам, що визначені у тендерній документації, і визнана найбільш економічно вигідною, та якому замовник повідомив про намір укласти договір, або учасник, якому замовник повідомив про намір укласти договір за результатами застосування переговорної процедури закупівлі.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «По публічні закупівлі» рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником у день визначення учасника переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі.

За приписами частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Як встановлено судом за матеріалами справи, за результатами проведення процедури закупівлі товарів 18 травня 2021 року між Національною поліцією України (покупець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК» (постачальник за договором, відповідач у справі) укладено Договір № 132НП про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) жіночий (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю костюм (сорочка, брюки) жіночий (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний Товар в порядку та на умовах визначених цим договором.

Розділами 1-11 Договору сторони погодили предмет договору, якість товару, ціну договору, порядок здійснення оплати, умови поставки товару, гарантійні умови, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, забезпечення виконання договору про закупівлю, підстави звільнення від відповідальності, порядок вирішення спорів, строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до пункту 13.1 Договору цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 13.2 Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками постачальника і покупця та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до пункту 1.2. Договору загальна кількість товару, що підлягає поставці та ціна Договору визначається у Специфікації Товару (Додаток №1 до Договору) і Ростовці Товару (Додаток №2 до Договору).

Сторонами погоджено та підписано Додаток №1 до Договору «Специфікація товару», якою визначено найменування товару - Костюм (сорочка , брюки) жіночий (ТО 1811.3:2020(зі змінами), загальна кількість товару - 6945, ціна за одиницю з ПДВ - 1498,26 грн., всього з ПДВ - 10 405 415,70 грн., а також підписано Додатки №№ 2-5 до Договору.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Пунктами 5.1, 5.2 Договору сторони визначили, що постачальник зобов`язується здійснити поставку товару протягом 45 календарних днів включно з дати укладення цього Договору, за адресою покупця у місті Києві (вул. Святошинська, 27, м. Київ,03115). У разі, якщо останній день поставки припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем поставки вважається перший за ним робочий день. Датою поставки Товару вважається дата підписання уповноваженими представниками Сторін накладної.

Відповідно до пункту 5.3 Договору постачальник надає на кожну партію товару Супровідний лист на поставку товару (Додаток №5 до Договору), який містить інформацію щодо найменування, ростовки, сорту та якості Товару.

Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки товару за Договором в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Таким чином, з урахуванням приписів статті 530 Цивільного кодексу України, умов пункту 5.11 Договору та дати підписання Договору відповідач був зобов`язаний здійснити поставку всього обсягу товару протягом 45 календарних днів з дати укладення сторонами договору, тобто у строк до 02 липня 2021 року (включно).

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує факт виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару позивачу є накладна.

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, що на виконання умов Договору відповідачем було здійснено поставку товару на суму 10 405 415,70 грн., а саме: за накладною № РН-07/21/04 від 21.07.2021 року поставлено партію товару у кількості 1600 комплектів на суму 2 397 216,00 грн., за накладною № РН-07/26/17 від 27.07.2021 року - партію товару у кількості 2000 комплектів на суму 2996 520,00 грн., за накладною № РН-08/03/15 від 02.08.2021 року - партію товару 3345 комплектів на суму 5 011 679,70 грн. Копії вказаних накладних наявні в матеріалах справи.

Як свідчать матеріали справи, зазначені накладні № РН-07/21/04 від 21.07.2021 року, № РН-07/26/17 від 27.07.2021 року та № РН-08/03/15 від 02.08.2021 року підписані уповноваженими представниками постачальника та замовника і скріплені печаткою ТОВ «МІК».

В свою чергу, заперечень щодо факту поставки товару (костюмів жіночих) у кількості 6945 комплектів на загальну суму 10 405 415,70 грн. за вказаними накладними позивачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості поставленого товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або письмових повідомлень щодо невідповідності фактично поставленого товару вимогам державних стандартів/технічному опису, наявності дефектів товару або пошкодження пакування, а також складання актів про виявлені недоліки від позивача до суду не надходило.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна договору становить 10 405 415,70 грн., у тому числі ПДВ 1 734 235,95 грн.

Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін на підставах, визначених законодавством у сфері публічних закупівель (п. 3.2 Договору).

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 наведеної норми).

Відповідно до пункту 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому Договорі, протягом бюджетного періоду. Підставою для проведення розрахунків є накладна (накладна повинна бути оформлена та містити обов`язкові реквізити відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зміст та обсяг господарської операції, зазначеної в накладній, повинен відповідати Специфікації товару (Додаток № 1 до Договору), підписаній уповноваженими особами сторін.

Поряд із цим, станом на час розгляду справи доказів наявності претензій відповідача як постачальника з питань здійснення оплати, та/або наявного спору щодо стягнення заборгованості позивача з оплати поставленого відповідачем товару в матеріалах справи відсутні.

Доказів наявності на момент реалізації сторонами правовідносин за спірним Договором та звернення ТОВ «МІК» до покупця з відповідними листами, вимогами, претензіями щодо питання невчасного здійснення оплати за поставлений товар сторонами суду не надано.

Отже, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини виконання умов Договору в частині здійснення оплати товару покупцем не є предметом дослідження у даній справі.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та вбачається з наявних матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідачем здійснено поставку позивачеві товару з порушенням строків, встановлених умовами п. 5.1 правочину - протягом 45 календарних днів включно з дати укладення цього Договору, а саме до 02 липня 2021 року (включно).

Наразі, як зазначено позивачем в позовній заяві, прострочення поставки за Договором складає: по накладній № РН-07/21/04 від 21.07.2021 року - 19 днів прострочення (з 03.07.2021 по 21.07.2021), по накладній № РН-07/26/17 від 27.07.2021 року - 25 днів (з 03.07.2021 по 27.07.2021) та по накладній № РН-08/03/15 від 02.08.2021 року - 31 день (з 03.07.2021 по 02.08.2021).

При цьому, виходячи з умов пунктів 4.1, 5.1 укладеного між сторонами Договору виконання зобов`язання постачальника з поставки товару, в тому числі його строк, не ставиться в залежність від здійснення оплати товару покупцем та його строку.

Відповідно до пункту 9.2 Договору сторони визначили, що за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. При цьому день поставки товару поставленого постачальником з порушенням строку передбаченого пунктом 5.1 розділу 5 цього Договору, вважається днем прострочення за яким постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов цього Договору.

Суд зазначає, що згідно приписів частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина 2 статті 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (стаття 218 Господарського кодексу України).

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з пунктом 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання в частині дотримання встановленого Договором строку поставки товару позивач звернувся до постачальника - ТОВ «МІК» з претензією №5070/26/3-2021 від 19.10.2021 року, копія якої наявна в матеріалах справи, з вимогою сплатити нараховані на підставі пункту 9.2 Договору штрафні санкції у загальній сумі 626 639,75 грн. (275 822,17 грн. пені та 250 817,58 грн. штрафу).

Факт надсилання претензії на адресу відповідача підтверджується наявною в матеріалах спраив копією фіскального чеку від 31.10.2021 року.

Проте, як зазначає позивач у позовній заяві, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Таким чином, оскільки, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, відповідачем допущено порушення умов Договору в частині своєчасної поставки передбаченого умовами Договору товару, позивачем на підставі статей 216-218, 231 Господарського кодексу України та пункту 9.2 Договору нараховано відповідачеві пеню в сумі 275 822,17 грн. та штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно поставленого товару у сумі 350 817,58 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань в частині здійснення своєчасної поставки товару, передбаченого умовами Договору, відсутності боргу з оплати штрафних санкцій або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 132 НП про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) жіночий) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) від 18.05.2021 року та/або його окремих положень сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін також відсутні.

Поряд із цим, в поданій суду через систему "Електронний суд" 30.11.2022 року заяві відповідач визнає факт порушення своїх зобов`язань зі своєчасної поставки товару за Договором та зазначає про невірність здійсненого позивачем розрахунку пені як такого, що помилково охоплює день фактичного виконання поставки відповідачем та суперечить нормам чинного законодавства. Також відповідач вказує, що нарахування штрафу є безпідставним, оскільки прострочення поставки товару тривало не більше 30 днів.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наразі, матеріалами справи підтверджується той факт, що в розумінні статей 610, 612 Цивільного кодексу України відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання, позаяк не виконав належним чином умови укладеного між сторонами Договору в частині своєчасного постачання товару покупцю - Національній поліції України у визначений Договором строк.

Отже, враховуючи визначений умовами Договору граничний строк поставки товару - 02 липня 2021 року та дати фактичних поставок товару - 21.07.2021 року за накладною № РН-07/21/04, 27.07.2021 року за накладною № РН-07/26/17 та 02.08.2021 року за накладною № РН-08/03/15, починаючи з 03.07.2021 року відбулося прострочення виконання зобов`язання з постачання товару за всіма спірними накладними.

Статтею 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватись передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Отже, даною нормою, що належить застосуванню до правовідносин сторін, пов`язаних із виконанням зобов`язання, що фінансується за рахунок Державного бюджету України, чітко встановлено розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абз. 3 частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відтак, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, штрафу та пені, передбачених пунктом 9.2 Договору.

Зокрема, за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. (пункт 9.2 Договору).

При цьому, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір пені узгоджується з приписами чинного законодавства України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем передбаченої пунктом 9.2 Договору пені та наявність правових підстав для нарахування відповідачеві відповідних штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Суд також зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 року у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Правова позиція щодо можливості застосування пені та штрафу за порушення будь - яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання, викладена в постанові Верхового Суду від 19.09.2019 року у справі № 904/5770/18, від 17.09.2020 року у справі №922/3548/19.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем надано суду контррозрахунок заявлених до стягнення сум пені з посиланням на неможливість нарахування останньої за день фактичного виконання зобов`язання з поставки та запереченнями щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Згідно із статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Правовий аналіз вказаних норм законодавства свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 року у справі № 927/1091/17.

Поряд із цим суд наголошує, що за приписами ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У той же час, із наданого позивачем розрахунку пені судом встановлено, що пеня згідно п. 9.2 Договору була нарахована з урахуванням днів, в які відбулася поставка товару згідно накладних (21.07.2021 року, 27.07.2021 року, 02.08.2021 року), що суперечить нормам чинного законодавства.

За висновками суду, день фактичного виконання не може включаєтися до часу прострочення виконання зобов`язання при здійсненні розрахунку розміру пені, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось (неналежно виконувалось) зобов`язання з поставки товару, нарахування за весь день (24 години) прострочення, а здійснення фактичної поставки в даний день виключає правомірність нарахування пені, за 24 години цього дня, позаяк нарахування можуть здійснюватись лише за кожен повний день прострочення.

Отже, виходячи з правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду та від 08.05.2019 року у справі № 910/9078/18, враховуючи встановлені судом обставини виконання зобов`язання з поставки товару 21.07.2021 року, 27.07.2021 року та 02.08.2021 року, що підтверджується підписаними без зауважень представниками постачальник та покупця накладними № РН-07/21/04, № РН-07/26/17 та № РН-08/03/15 відповідно, суд дійшов висновку про те, що день фактичної передачі товару покупцеві не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось зобов`язання - днем прострочення зобов`язання, відтак судом відхиляються посилання позивача на п. 9.2 Договору, яким передбачено, що день поставки товару поставленого постачальником з порушенням строку, передбаченого пунктом 5.1 розділу 5 цього Договору, вважається днем прострочення за яким постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов цього Договору, оскільки дана умовам не відповідає приписам ст.ст. 559, 664 ЦК України щодо моменту припинення зобов`язання.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного судом періоду прострочення без врахування днів фактичної поставки товару (21.07.2021, 27.07.2021 та 02.08.2021), що не включаються до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені, становить 265 416,76 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є частково обґрунтованими в сумі, визначеній судом, а саме 265 416,76 грн. пені.

В частині заявленого позивачем до стягнення з відповідача штрафу в розмірі 350817,58 грн. за розрахунком, що визначений пунктом 9.2 Договору, згідно за прострочення понад тридцять днів додатково до пені стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості, суд зазначає, що умовами застосування вказаного штрафу є наявність простроченого виконання зобов`язання з поставки товару понад тридцять днів.

Проте, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, в контексті вищенаведених висновків щодо неможливості визначення дня фактичної передачі товару покупцеві днем прострочення зобов`язання, суд зазначає про тривалість періоду прострочення поставки в межах тридцяти днів за всіма спірними накладними, у зв`язку з чим зазначає про відсутність підстав для застосування 7% штрафу згідно п. 9.2 Договору, оскільки порушення строку поставки товару за Договором не тривало більше 30 днів, та, відповідно, відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 350 817,58 грн. штрафу.

Разом з цим, заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення штрафних санкцій відповідач просив суд у поданому клопотанні на підставі статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з ТОВ «МІК» на 95% до суми 13270,84 грн., та відмовити в стягненні штрафу, посилаючись на винятковість характеру порушення строків поставки за спірним Договором та мотивуючи клопотання соціальною і стратегічною значимістю ТОВ "МІК" як виконавця державних замовлень в умовах воєнного стану, а також посилається на практику Верховного Суду (постанова № 922/2141/21 від 15.06.2022, постанова № 918/116/19 від 04.02.2020, постанова № 911/1280/21 від 14.06.2022, постанова № 924/633/20 від 24.02.2021).

Зокрема, на підтвердження виконання відповідачем значної кількості замовлень для державних потреб відповідачем надано суду довідку № 1359/26/03-2023 від 29.03.2023 року, за змістом якої між Національною поліцією України та ТОВ «МІК» у 2022 році було укладено 8 договорів.

Додатково відповідач посилається на те, що згідно звіту про фінансові результати за І квартал 2022 року господарська діяльність ТОВ «МІК» не є прибутковою, відтак стягнення значних сум неустойки матиме негативні наслідки для діяльності відповідача, направленої на збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни.

Суд зазначає, що відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Таким чином, наведеними нормами статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України передбачено право суду зменшувати розмір заявлених до стягнення сум неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Суд звертає увагу, що ні у вище зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Також суд зазначає, що згідно з приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, як зазначено в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року № 910/3692/18 неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Відтак, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, у постанові від 13.05.2019 року у справі №904/4071/18, від 22.01.2019 року у справі №908/868/18, від 06.11.2019 року у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 року у справі №916/545/19 від 19.02.2020 року у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 року у справі №925/605/18, від 17.03.2020 року №925/597/19.

Так, зменшення (за клопотанням сторони) заявленої пені, яка нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 910/9765/18.

Судом встановлено, що відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

В свою чергу суд наголошує на нормі ст. 42 ГК України щодо визначення господарської діяльності відповідача, в процесі реалізації якої було укладено спірний Договір, як підприємницької, а отже такої, що зумовлює певні пов`язані з нею ризики.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 ГПК України, статті 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 910/9765/18.

При цьому суд зазначає з урахуванням правової позиції, викладеної в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013, що наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Суд наголошує, що згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу, свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Судом враховано, що згідно наданих відповідачем копії Звіту про фінансові результати за І квартал 2022 року, підтверджується відсутність чистого прибутку відповідача за наслідками здійснення господарської діяльності проти наявного прибутку в аналогічному періоді 2021 року, адже сукупний дохід, як і результат до оподаткування податком на прибуток відсутні, тобто зазначене підтверджує доводи відповідача щодо неприбутковості товариства та значного перевищення розміру заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій відносно результатів господарської діяльності відповідача.

Окрім цього, судом враховано обставини руйнування та пошкодження внаслідок збройної агресії російської федерації частини промислових потужностей, а також значні втрати майна відповідача, розташованого у власній та орендованій нерухомості, а також необхідність забезпечення значної кількості працівників ТОВ «МІК» заробітною платою.

Також, оцінюючи наведені відповідачем доводи щодо наявності підстав для зменшення пені, судом прийнято до уваги добросовісну поведінку відповідача, позаяк зобов`язання з поставки товару виконано в повному обсязі, незначний термін прострочення договірних зобов`язань, а також ненадання позивачем доказів негативних наслідків порушення строків постачання відповідачем та факти укладення позивачем за ТОВ «МІК» на протязі 2022 року навіть за умови наявності прострочення поставки 8 договорів про закупівлю форменого одягу на загальну суму 290 476 753,00 грн., про що суд повідомлено позивачем листом № 1359/26/03-2023 від 29.03.2023 року.

Отже, враховуючи майновий стан відповідача, винятковість причин неналежного виконання останнім зобов`язання, незначний період прострочення та ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50%, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 132 708,38 грн. пені, позаяк саме таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому судом враховано п. 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", згідно положень якого в разі зменшення судом розміру неустойки (пені) за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), розмір судового збір покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

З урахуванням зазначеного, зважаючи на висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, в тому числі внаслідок зменшення судом застосованих до відповідача штрафних санкцій у вигляді пені, пов`язані зі сплатою судового збору витрати у відповідній частині покладаються судом на останнього.

Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (69006, Запорізька область, місто Запоріжжя, вул. Північне Шосе, буд. 69-А, ) на користь Національної поліції України (01601, місто Київ, вул. Богомольця, будинок 10, ) пеню у сумі 132 708 (сто тридцять дві тисячі ) грн. 38 коп. та судовий збір у сумі 3981 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят одну) грн. 25 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 03 жовтня 2023 року.

Суддя А.М.Селівон