ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2023 р. Справа№ 910/21854/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бондар Л.В.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 12.09.2023,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023

у справі №910/21854/21 (суддя Котков О.В.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі, відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 331 517,00 грн, з яких: основного боргу - 264 203,09 грн (двісті шістдесят чотири тисячі двісті три гривні 09 копійок), 3% річних - 21 534,17 грн (двадцять одна тисяча п`ятсот тридцять чотири гривні 17 копійок) та інфляційної складової боргу - 45 779,74 грн (сорок п`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 74 копійки).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за спожиту за адресою м. Київ, вул. Теліги Олени, буд. 43 (нежитлове приміщення площею 426,00 кв.м.) від ПАТ «Київенерго» теплоенергію за період з березня 2016 року по 01.05.2018 у розмірі 158 958,89 грн, право вимоги щодо сплати якої передано позивачу на підставі договору цесії №601-18 від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», та заборгованість за спожиту теплоенергію безпосередньо від позивача за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року в розмірі 105 244,20 грн.

Також за порушення виконання грошових зобов`язань позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 7 214,80 грн за період з 01.11.2018 по 31.10.2021, інфляційну складову боргу у розмірі 15 100,67 грн за період з 01.11.2018 по 31.10.2021, 3% річних у розмірі 14 319,37 грн за період до 01.05.2018 та інфляційну складову боргу у розмірі 30 679,07 грн за період до 01.05.2018.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» грошові кошти: основного боргу - 131 549,93 грн (сто тридцять одна тисяча п`ятсот сорок дев`ять гривень 93 копійки), 3% річних - 12 020,96 грн (дванадцять тисяч двадцять гривень 96 копійок), інфляційної складової боргу - 29 284,07 грн (двадцять дев`ять тисяч двісті вісімдесят чотири гривні 07 копійок) та судовий збір - 2 592,83 грн (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дві гривні 83 копійки).

В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи назване рішення, суд дійшов висновку, що спірне нежитлове приміщення площею 426,00 кв.м. знаходилось на балансі відповідача згідно розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №801 від 30.12.2016 до 29.08.2019, відповідно, позивач має право на стягнення заборгованості за надання послуг з теплопостачання у строк до 29.08.2019.

Позивач належними та допустимими доказами (корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання; відомостями обліку спожитої теплової енергії, що підтверджує обсяги споживання теплової енергії; обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування, враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість) довів, що перед ним у відповідача наявна заборгованість з оплати послуг теплопостачання до вказаного нежитлового приміщення за період з 01.03.2016 по 01.05.2018 в сумі 158 958,89 грн та у розмірі 60 329,22 грн за період з 01.11.2018 до 01.09.2019.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог про стягнення 44 914,98 грн (105 244,20 грн - 60 329,22 грн) за період з 01.10.2019 по 01.10.2020 (період стягнення, вказаний позивачем) позивачу відмовлено, оскільки з 29.08.2019 відповідач не являється балансоутримувачем нежитлових приміщень площею 426,00 кв.м., а відтак відсутні підстави для нарахування заборгованості за період після 29.08.2019.

Водночас, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, з суми основного боргу у розмірі 158 958,89 грн (за період з березня 2016 року по квітень 2018 року) не підлягають задоволенню позовні вимоги за період з березня 2016 року по лютий 2017 року на суму 87 738,18 грн, у зв`язку з тим, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права поза межами встановленого строку позовної давності (30.12.2021), а позовні вимоги щодо стягнення основного боргу за період з березня 2017 року по квітень 2018 року на суму 71 220,71 грн підлягають задоволенню, оскільки за цей період сплив строку позовної давності припадав на період дії карантину, під час якого строк позовної давності продовжується на час його дії.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту теплову енергію за період з березня 2016 року по квітень 2018 року підлягає задоволенню в розмірі 71 220,71 грн, вказана сума і визначена судом базою для нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційної складової боргу з урахуванням базової суми заборгованості за спірний період, встановив, що обґрунтованими до стягнення є сума інфляційної складової боргу у розмірі 16 526,97 грн та 3% річних у розмірі 6 591,33 грн.

Що стосується нарахування штрафних санкцій на суму заборгованості, яка виникла після 01.05.2018, то здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційної складової боргу з урахуванням базової суми заборгованості 60 329,22 грн за спірний період, суд встановив, що обґрунтованими до стягнення є сума інфляційної складової боргу у розмірі 12 757,10 грн та 3% річних у розмірі 5 429,63 грн.

Щодо заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, суд відмовив у їх відшкодуванні, оскільки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не було подано до суду відповідного правочину, укладеного у належній формі, зі змісту якого можливо було б зробити висновок про те, в якій саме формі (фіксований розмір чи погодинна оплата) сторонами було погоджено оплату адвокатських послуг за надання правової допомоги у суді першої інстанції. Крім того, відповідачем не надано суду допустимих доказів повноважень адвоката Орлова О.О. як особи, що має право представляти інтереси клієнта, як-то довіреності або ордеру.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 05.06.2023 (про що свідчить поштовий ідентифікатор Укрпошти на конверті) Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- позивачем не доведено, що нежитлове приміщення площею 426,0 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, буд. 43 є єдиним приміщенням та належить відповідачу на якомусь із передбачених законом правових титулів;

- суд безпідставно не прийняв до уваги акт огляду житлового будинку від 07.11.2022 та не спростував факт, встановлений цим актом, а саме, що у багатоквартирному житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, буд. 43 відсутнє нежитлове приміщення площею 426,0 кв.м.;

- відповідно до приписів Закону України «Про теплопостачання», Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007, обов`язок із проведення розрахунків за спожиту теплову енергію виникає лише у споживача такої теплової енергії, а не у будь-якої особи, тоді як вбачається зі сформованих позивачем облікових карток, адресою споживання зазначено багатоквартирний житловий будинок №43 по вул. Олени Теліги у м. Києві, без визначення конкретного об`єкту нерухомого майна, належного саме відповідачу;

- у облікових картках за спірний період з обліковим записом №9357027-03 не ідентифіковано об`єкт, якому надавалась послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа, не визначені правові підстави для надання такої послуги;

- щодо відмови від укладення договору на постачання теплової енергії відповідач зазначив, що позивач надав проект договору, який регулює інші правовідносини (купівлю-продаж, а не надання житлово-комунальних послуг);

- щодо правомірності відступлення права вимоги на борг за період 2016-2018 років, то матеріали справи не містять жодного документа, складеного ПАТ «Київенерго», які підтверджують обсяг і якість спожитої відповідачем у спірний період теплової енергії, а також її вартість, оскільки корінці нарядів ПАТ «Київенерго» на включення та відключення опалення у будинку такими документами не є. Матеріали справи не містять первинних документів, складених ПАТ «Київенерго», у зв`язку з чим неможливо встановити кількість спожитої у нежитловому приміщенні площею 426,0 кв.м. теплової енергії;

- розрахунок ціни позову не відповідає тим доказам, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, наявні невідповідності зазначеного об`єму спожитої теплоенергії фактично спожитому об`єму;

- будь-які рахунки, квитанції чи інші документи на оплату відповідачеві не надсилалися, а тому в нього не виникло обов`язку здійснювати оплату за теплову енергію та, відповідно, відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про розгляд даної апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи для повного, всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, перевірки їх на наявність доказів.

Також, апелянтом викладено клопотання про огляд багатоквартирного житлового будинку №43 по вулиці Олени Теліги у місті Києві та нежитлового приміщення площею 426,00 кв.м., якщо, як зазначено відповідачем, воно знаходиться в цьому будинку.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

10.07.2023 від позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача із проханням залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві позивач стосовно відступлення права вимоги за договором цесії зазначив, що такий договір укладено відповідно до положень чинного законодавства та у встановленому законом порядку нечинним не визнавався, відповідач був обізнаний про зміну постачальника теплової енергії та про наявну заборгованість.

Щодо балансової належності нежитлового приміщення відповідачу, то така обставина підтверджується розпорядженнями Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 та від 30.12.2016 №801, Статутом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Щодо тверджень відповідача про відсутність єдиного цілісного нежитлового приміщення площею 426,0 кв.м., то такі обставини спростовуються розпорядженнями Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.10.2011 №788, від 29.08.2019 №668, листом відповідача №45-1787 від 10.11.2022, відповіддю Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на запит суду першої інстанції щодо надання інформації. Відповідачем не надано жодного доказу, який би вказував на те, що площа спірного нежитлового приміщення (426,0 кв.м.) не входить в передану на баланс відповідача площу нежитлових приміщень за спірною адресою.

Щодо правових підстав постачання теплової енергії, то позивач вказав, що відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовували теплову енергію без укладення договору, від обов`язку сплати за фактично спожиту теплову енергію.

Щодо доказів, які підтверджують факт постачання на об`єкт споживача теплової енергії, а також її обсяг та вартість, то такі обставини підтверджуються актами прийняття теплового вузла обліку, актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон, відомостями споживання теплової енергії, складеними у відповідності з даними будинкового засобу обліку. При цьому окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалювальній площі (426,0 кв.м.) здійснюється за особовим рахунком 9357027-03. Обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в Гкал, а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в облікових картках споживача за його обліковим записом 9357027-03.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21854/21; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

26.06.2023 матеріали справи №910/21854/21 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21, у задоволенні клопотання Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про огляд доказів відмовлено, розгляд справи призначено на 25.07.2023.

У судове засідання, призначене на 25.07.2023, з`явилися представники Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Представник позивача у судовому засіданні 25.07.2023 надав суду копію постанови Верховного Суду від 14.07.2023, прийняту в аналогічній справі - №910/21848/21.

Суд у судовому засіданні 25.07.2023 перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представників сторін у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 у розгляді апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 оголошено перерву до 12.09.2023.

У судовому засіданні 12.09.2023 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 12.09.2023, з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», позивача визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 Підприємству видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам та з 1 травня 2018 року здійснює постачання теплової енергії.

Згідно з пунктом 2.2.1. Статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

Отже, з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює КП «Київтеплоенерго».

11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (надалі - кредитор) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (надалі - новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №601-18, відповідно до якого:

- кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (пункт 1.1.);

- кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень) (пункт 1.3.).

Відповідно до додатку №1 до договору цесії (том 1, а.с. 57) позивач набув право вимоги до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» щодо заборгованості за спожиту до 01.05.2018 теплову енергію за особовим рахунком №9357027-03 у розмірі 158 958,89 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

Таким чином, позивач прийняв право вимоги з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 158 958,89 грн та прийняв право вимоги до відповідача будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії.

Позивач листом №1/5-9357027-03 від 08.04.2019 (том 1, а.с. 59) повідомив відповідача про укладення договору про відступлення права вимоги №601-18 від 11.10.2018, за яким ПАТ «Київенерго» передало, а позивач набув право вимоги сплати заборгованості у розмірі 158 958,89 грн за спожиту відповідачем до 01.05.2018 теплову енергію та просив сплатити заборгованість в 20-денний строк з дня отримання цього листа.

Відповідно до частини 1 статті 518 Цивільного кодексу України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Однак, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на цей лист відповіді не надало та заборгованість не погасило.

01.02.2021 позивач листом №30/5/3/1311 від 28.01.2021 направив на адресу відповідача проект договору на постачання теплової енергії від 19.01.2021 №9357027-03, що підтверджується копіями фіскального чеку від 01.02.2021, накладної №557 та описом вкладення у цінний лист від 01.02.2021 за №557 (том 1, а.с. 186-187).

Додатком №8 до вказаного проекту договору (том 1, а.с. 184) встановлено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення, площею 426,0 кв.м, розташоване за адресою: вул. Теліги Олени, 43.

Проте, відповідач на вищезазначений лист відповіді не надав, запропонований позивачем проект договору не погодив та не підписав, зауваження або пропозиції відносно змісту запропонованого правочину не надав, протокол розбіжностей до нього не склав.

Як зазначає позивач, і як вбачається з наданого позивачем «розрахунку основного боргу за теплову енергію за період діяльності КП «Київтеплоенерго» в період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року, ним проводилося постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 43, що підтверджується корінцями нарядів на включення/відключення будинку в опалюваній період; обліковими картками; актами приймання-передавання товарної продукції.

На підтвердження балансової належності КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» нежитлового приміщення у будинку за адресою вулиця Олени Теліги, 43 площею 426,00 кв.м. позивач вказав на наявність розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» Шевченківської районної у місті Києві ради». Відповідно до вказаних в розпорядженні відомостей відповідач є балансоутримувачем жилого будинку за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 43, при цьому площа нежитлових приміщень об`єкту - 622,71 кв.м. Крім того, розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80, внесено зміни до відповідного розпорядження, викладено додаток №1 до розпорядження в новій редакції і яким закріплено за відповідачем площі нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 43 - 432,61 кв.м.

Позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу №30/5/4/17970 від 17.11.2021 (том 1, а.с. 188-189) щодо сплати заборгованості за спожиту теплову енергію, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 17.11.2021.

Проте, відповідач на вищезазначену вимогу відповіді не надав, заборгованість не сплатив.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг з постачання теплової енергії й за період з березня 2016 року по 01.05.2018 у нього існує заборгованість розмірі 158 958,89 грн, право вимоги щодо сплати якої передано позивачу на підставі договору цесії №601-18 від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», а за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року існує заборгованість за спожиту теплоенергію безпосередньо від позивача в розмірі 105 244,20 грн.

Також за порушення виконання грошових зобов`язань позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 7 214,80 грн за період з 01.11.2018 по 31.10.2021, інфляційну складову боргу у розмірі 15 100,67 грн за період з 01.11.2018 по 31.10.2021, 3% річних у розмірі 14 319,37 грн за період до 01.05.2018 та інфляційну складову боргу у розмірі 30 679,07 грн за період до 01.05.2018.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, зазначає, що позивачем не підтверджено належними доказами здійснення теплопостачання у спірні періоди до його об`єкту, оскільки з наданих доказів неможливо ідентифікувати об`єкт, якому надавалася послуга з теплопостачання, його опалювальну площу, місцезнаходження тощо. Також відповідач посилався на відсутність договірних відносин між сторонами. Крім того, відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами КП «Київтеплоенерго» у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву позивача на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати позивачу вартості спожитих за період із березня 2016 року по 01.05.2018 та з листопада 2018 року по жовтень 2021 року комунальних послуг із постачання теплової енергії до нежитлового приміщення у будинку за адресою вулиця Олени Теліги, 43, площею 426,00 кв.м.

Відповідач стверджує, що Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» нежитлове приміщення у будинку за адресою вулиця Олени Теліги, 43, площею 426,00 кв.м. не належить, не перебуває у нього на будь-якому правовому титулі, а відповідно, він не споживає теплову енергію у даному приміщенні.

Більш того, відповідач стверджує, що у матеріалах справи взагалі відсутні докази, що у названому багатоквартирному будинку наявне нежитлове приміщення, площа якого становить 426,00 кв.м.

Із цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України та частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази згідно положень статей 76 -78 Господарського процесуального кодексу України повинні належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України (частина 1 статті 133 Господарського кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Так, із повідомлених суду самим відповідачем у відзиві на позовну заяву обставин вбачається, що рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради 19.02.2007 №187 з метою вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством та ефективного використання комунального майна територіальної громади Шевченківського району міста Києва, вирішено утворити Комунальне підприємство «Керуюча дирекція» Шевченківської районної у м. Києві ради» (витяг міститься у томі 1, а.с. 237-238).

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» (витяг із рішення міститься в матеріалах справи, том 1, а.с. 235-236) вирішено:

перейменувати Комунальне підприємство «Керуюча дирекція» Шевченківської районної у м. Києві ради» в Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та віднести його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації;

передати Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» житловий фонд, який був переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського районну міста Києва.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», з урахуванням розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» здійснює господарське відання житлового, нежитлового фонду Шевченківського району в місті Києві та обслуговування закріплених за ним житлових будинків.

Як вбачається з додатку №1 до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801 на баланс відповідачу переданий весь будинок за адресою: вул. Олени Теліги, 43, включно з усіма нежитловими приміщеннями в ньому загальною площею 432,61 кв.м (порядковий номер 1022), з чого слідує, що спірне приміщення, площа якого становить 426,0 кв.м., також було передане на баланс відповідача.

Зміст вказаного розпорядження розміщений на офіційному веб-сайті Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за посиланням https://shev.kyivcity.gov.ua/files/2019/10/29/801.pdf та є загальнодоступним для ознайомлення.

Крім того, вказаним розпорядженням на Керуючу компанію покладено обов`язок здійснювати контроль за використанням майна, яке закріплене за Керуючою компанією, зберігання, а у разі відсутності - виготовлення технічної документації на таке майно.

Враховуючи, що за Керуючою компанією розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801 були закріплені всі нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 43, то суд першої інстанції правильно встановив, що спірне приміщення, площа якого менша, а саме, 426,0 кв.м., також передано Керуючій компанії.

У листі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» за вих. №45-1787 від 10.11.2022 (том 2, а.с. 67) саме підтвердило, що об`єкти (приміщення) за вказаними в додатку адресами,

включені до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» та віднесені до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», за винятком об`єктів, зазначених у пунктах 39 та 41 додатку;

закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» згідно з розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2010 № 80 (у редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801).

У доданій в табличному вигляді інформації по запитуваних об`єктах за номером 45 значиться будинок за адресою: вул. Олени Теліги, 43 у м. Києві.

У подальшому, як вірно встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №668 від 29.08.2019 «Про закріплення нежитлових приміщень за Центром у справах сім`ї та жінок Шевченківського району м. Києва» закріплено на праві оперативного управління за Центром у справах сім`ї та жінок Шевченківського району м. Києва нежитлові приміщення першого поверху житлового будинку на вул. Теліги Олени, 43 загальною площею 427,7 кв.м. Також указаним розпорядженням внесено зміни у додаток до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», виклавши позицію 1022 у редакції, яка передбачає закріплення за відповідачем площі нежитлових приміщень - 195,00 кв.м.

З відомостей, розміщених на сайті Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (https://shev.kyivcity.gov.ua/content/rozporyadzhennya-za-2019-rik.html), вбачається, що розпорядження №668 від 29.08.2019 зареєстровано та оприлюднено 29.08.2019. Враховуючи те, що розпорядженням не встановлено пізніший строк введення його у дію, то вказане розпорядження набрало чинності 29.08.2019.

Таким чином, як вірно встановив місцевий господарський суд, спірна площа нежитлових приміщень у розмірі 426,00 кв.м. була передана та перебувала у Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до набрання чинності розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №668 від 29.08.2019, тобто, до 29.08.2019.

Враховуючи вищевикладене, спірне нежитлове приміщення площею 426,00 кв.м. було закріплене за відповідачем на праві господарського відання згідно розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801 до 29.08.2019, а доводи апеляційної скарги Керуючої компанії стосовно не перебування у нього на будь-якому правовому титулі спірного нежитлового приміщення є безпідставними та спростовуються змістом вищеперелічених документів. Скаржником під час розгляду справи не надано доказів того, що спірне нежитлове приміщення площею 426,00 кв.м. у названому періоді належало іншій фізичній чи юридичній особі, а не територіальній громаді міста Києва.

Щодо балансового утримання нежитлового приміщення, скаржник в апеляційній скарзі наголошує на тому, що новий Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017) з 10.06.2018 ліквідував правовий інститут «балансового утримання» багатоквартирних будинків, балансоутримувача як суб`єкта житлово-комунальних відносин, а тому Керуюча компанія не може бути балансоутримувачем спірного нежитлового приміщення площею 426,00 кв.м.; відсутні докази передачі та перебування на балансі Керуючої компанії будь-якого приміщення у багатоквартирному житловому за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, 43.

Із цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що дійсно, як правильно зазначає скаржник, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№1875-IV від 24.06.2004) втратив чинність 01.05.2019 на підставі нового Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№1875-IV від 24.06.2004) визначав суб`єктами у сфері житлово-комунальних послуг органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власників, виробників, виконавців та споживачів житлово-комунальних послуг (частина 2 статті 3) та закріплював права та обов`язки балансоутримувача (стаття 24).

Натомість Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017) ліквідував інститут «балансового утримання» багатоквартирного будинку та визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів; 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.

Новий Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017) (відповідно до його статті 2) не регулює відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (забезпечення об`єднанням утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку).

У цій справі Керуюча компанія є не суб`єктом, який забезпечує утримання та експлуатацію будинку, користування спільним майном у такому будинку, а суб`єктом, якому на праві господарського відання були передані відокремлені нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, 43, а отже яка має всі повноваження власника об`єкту нерухомого майна та несе обов`язок його належного утримання.

Як зазначено вище, за Керуючою компанією на праві господарського відання були закріплені нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, 43.

Верховний Суд у постанові від 03.10.2022 у справі №910/5841/21 дійшов висновку, що на особу, у господарському віданні якої перебуває майно, покладені права та обов`язки власника такого майна, але обмежена можливість його розпоряджання. Суть спору у справі №910/5841/21 полягала в тому, чи повинна особа, якій передані у господарське відання квартири, сплачувати внески на утримання будинку.

Отже, у незалежності від того, що новий Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017) з 10.06.2018 ліквідував правовий інститут «балансового утримання», саме факт закріплення за Керуючою компанією на праві господарського відання нежитлових приміщень, а не перебування їх на балансі, покладає на суб`єкта обов`язок належним чином утримувати вказані приміщення.

В апеляційній скарзі Керуюча компанія вказує, що у неї відсутній правовий статус споживача теплової енергії, натомість обов`язок сплати за теплову енергію виникає лише у споживача.

КП «Київтеплоенерго», у свою чергу, стверджує, що саме Керуюча компанія є споживачем теплової енергії, поставленої до нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, 43, окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалюваній площі здійснюється за особовим рахунком 9357027-03.

Із цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відносини щодо постачання та споживання теплової енергії регулюються Законами України «Про теплопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги».

Закон України «Про теплопостачання» визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Як уже зазначалося, новий Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017) визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів (індивідуальних та колективних); 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017)).

Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017)).

Оскільки за Керуючою компанією на праві господарського відання до 29.08.2019 було закріплене нежитлове приміщення площею 426,0 кв.м., тобто вона має права та обов`язки власника такого майна, але з обмеженою можливістю розпоряджання, то в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017), Керуюча компанія є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг, а індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами / тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017)).

Керуюча компанія зазначає, що суд першої інстанції не дослідив наявний в матеріалах проект договору на постачання теплової енергії від 19.01.2021 №9357027-03, не дослідив, яким законом має бути врегульоване договірне правовідношення (Законом України «Про житлово-комунальні послуги» чи Законом України «Про теплопостачання»); вважає, що до правовідносин між позивачем та відповідачем (постачання теплової енергії до нежитлових приміщень, переданих до сфери управління Керуючої компанії) повинні застосовуватися положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (а саме, стаття 1, частини 2, 3 статті 12, стаття 13), відповідно до якого індивідуальний споживач отримує теплову енергію для власних потреб.

Керуюча компанія наголошує, що саме положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» поширюються на правовідносини між позивачем та відповідачем.

Поняття індивідуального споживача закріплене у статті 1 положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та наведене судом вище.

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону (частина 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем.

Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (пункт 3 частини 2 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати регулюють Правила надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою КМУ від 21.08.2019 №830 (далі - Правила №830).

Відповідно до пункту 13 Правил №830 надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах; послуга (постачання теплової енергії) надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Скаржник наголошує, що позивач не укладає зі споживачами договори про надання житлово-комунальної послуги, а договір на постачання теплової енергії не може бути застосований до правовідношення між позивачем та відповідачем.

Водночас, Керуюча компанія в апеляційній скарзі не вказує, в чому полягає невідповідність проекту договору на постачання теплової енергії №9357027-03 від 19.01.2021 вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», враховуючи що Правила №830 передбачають можливість укладення договорів про надання послуги (постачання теплової енергії) відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Колегія суддів, водночас, наголошує, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Дана правова позиція є усталеною та викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 у справі №904/6293/17.

Відповідно до пунктів 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (були чинні у спірному періоді), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Разом із тим, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Теліги Олени, 43, а тому у відповідача наявний обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії.

Щодо обсягів та вартості спожитої у спірному періоді теплової енергії суд встановив наступне.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи, складені ПАТ «Київенерго», які підтверджують обсяг і якість спожитої Керуючою компанією у спірний період (до 01.05.2018), теплової енергії, її вартість; корінці нарядів ПАТ «Київенерго» на включення та відключення опалення у будинку у спірний період, такими документами не є; відсутні докази фіксування параметрів споживання теплової енергії у спірному нежитловому приміщенні за всі заявлені до сплати періоди.

Місцевий господарський суд встановив, що будинок по вулиці Олени Теліги, 43 у місті Києві оснащений єдиною загальнобудинковою системою опалення. Нежитлові приміщення розташовані у житловому будинку за вказаною адресою мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення, у зв`язку з чим технічна можливість не поставлення теплової енергії відповідачу у позивача відсутня.

Відповідно до пункту 29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 (далі - Правила №1198) теплова енергія постачається безперервно.

Згідно з пунктом 36 Правил №1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Відповідно до пункту 40 Правил №1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил.

Як вже зазначено судом апеляційної інстанції вище, Керуюча компанія не надала доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку (його нежитлових приміщень) за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 43, а тому вона зобов`язана відшкодувати вартість спожитої теплової енергії.

З матеріалів справи вбачається, що нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалося на підставі відомостей споживання та діючих в період споживання тарифів.

За період постачання теплової енергії з листопада 2018 року по серпень 2019 року при оформленні щомісячно рахунку-фактури постачальником застосовувався затверджений тариф на теплову енергію, що підтверджується щомісячним обліковим записом.

Обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в ГКал, а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в облікових картках споживача за його обліковим записом №9357027-03, копії яких надані позивачем.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріалами справи підтверджено, що в спірні періоди позивач поставив відповідачу теплову енергію за вищевказаною адресою. Ці обставини підтверджуються, зокрема, актом прийняття теплового вузла обліку та актами перевірки стану вузла обліку теплової енергії споживача, які підтверджують, що житловий будинок за адресою вулиця Олени Теліги, 43 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи.

Отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання; відомостями обліку спожитої теплової енергії, що підтверджує обсяги споживання теплової енергії; обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування, враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість.

Як вбачається з корінців нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону, споживачем в них зазначено Комунальне підприємство «ЦОС Шевченківського району».

Суд зауважує, що на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення корінці нарядів не видаються, а тому споживачем в корінцях нарядів зазначається обслуговуюча організація, яка здійснює комплексне обслуговування всього житлового будинку в цілому за певною адресою. Саме тому в корінцях нарядів зазначена інформація стосовно Комунального підприємства «ЦОС Шевченківського району», що в свою чергу спростовує зворотні доводи відповідача, які не ґрунтуються на вимогах закону.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем доведено факт включення та відключення будинку в період опалювального сезону за спірні періоди, та факт підключення/відключення до/від постачання теплової енергії всього будинку.

Питання ж прийняття облікових карток (табуляграм) як належних та допустимих доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі-продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/6652/17, від 12.07.2018 у справі №910/6654/17, від 12.10.2018 у справі №910/30728/15 та від 03.09.2020 у справі №910/17662/19).

З приводу тверджень апелянта про відсутність в матеріалах справи документів, складених ПАТ «Київенерго», які підтверджують обсяг і якість спожитої відповідачем у спірний період теплової енергії, суд апеляційної інстанції зазначає, що в облікових картках (долучених позивачем до позовної заяви) наявна необхідна і достатня інформація щодо періоду нарахувань, обсягів фактичного споживання теплової енергії відповідачем, застосованих тарифів, вартості спожитої теплової енергії.

Більш того, відповідачем не висувалось заперечень проти вимог нового кредитора (позивача) після одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не надано суду доказів виконання зобов`язання з оплати послуг по теплопостачанню за період з 01.03.2016 по 01.05.2018 у розмірі 158 958,89 грн та за період з 01.11.2018 по 01.09.2019 у розмірі 60 329,22 грн, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та заявлені правомірно.

У частині задоволення позовних вимог про стягнення 44 914,98 грн (105 244,20 грн - 60 329,22 грн) за заявлений період після 01.10.2019 судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено, оскільки з 29.08.2019 відповідач не являється балансоутримувачем нежитлових приміщень площею 426,00 кв.м., що встановлено вище, а відтак відсутні підстави для нарахування заборгованості за період після 29.08.2019.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 7 214,80 грн за період з 01.11.2018 по 01.10.2021, інфляційної складової боргу у розмірі 15 100,67 грн за період з 01.11.2018 по 01.10.2021, 3% річних у розмірі 14 319,37 грн за період до 01.05.2018 та інфляційної складової боргу у розмірі 30 679,07 грн за період до 01.05.2018, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (які діяли за спірний період), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

З огляду на те, що у спірний період відповідач фактично споживав житлово-комунальні послуги (централізоване опалення) без укладення письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, з урахуванням положень наведених правил, відповідач повинен був здійснювати оплату за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця (в строки, визначені законом).

Перевіривши надані представником позивача розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що останні виконано арифметично вірно, проте, при розрахунку штрафних санкцій позивачем визначено неправильну базу для нарахування штрафних санкцій, враховуючи період за який підлягає стягненню основна сума боргу.

Разом із цим, як було зазначено вище, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції було порушено питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Так, позовні вимоги про стягнення заборгованості заявлені позивачем за період з березня 2016 року по квітень 2018 року включно та з листопада 2018 року по жовтень 2021 року включно. При цьому, як вказано вище, у межах визначеного позивачем періоду після 01.05.2018 підлягає стягнення сума заборгованості за період з листопада 2018 року по вересень 2019 року (за період, коли відповідачу на праві господарського відання належало усе спірне нежитлове приміщення).

Позовна заява подана до суду 30.12.2021, що підтверджується відміткою канцелярії суду про її прийняття.

Таким чином, враховуючи положення статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, які регулюють питання позовної давності, строк позовної давності для вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за період з березня 2016 року по квітень 2018 року станом на день звернення з позовом до суду є таким, що сплив у травні 2021 року.

При цьому, за приписами статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні (з ПАТ «Київенерго» на КП «Київтеплоенерго») не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Предметом спору у справі є періодичні платежі, а отже строк позовної давності застосовується щодо кожного періоду (місяця), за який виникла заборгованість.

Водночас, відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою установив з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України карантин. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк карантину на всій території України неодноразово продовжувався та станом на час звернення до суду з позовною заявою не закінчився.

З урахуванням викладеного, строк позовної давності щодо заборгованості, яка виникла за період з березня 2016 року по лютий 2017 року, було пропущено ще до початку дії карантину і щодо цього періоду позивач звернувся за захистом порушеного права поза межами строку позовної давності, який закінчився до початку дії карантину в березні 2020 року.

Разом із цим, як вірно зазначив суд першої інстанції щодо заборгованості, яка виникла за спірний період з березня 2017 року по квітень 2018 року, то закінчення строку позовної давності щодо цих вимог припало на період дії карантину, а отже строк позовної давності відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України продовжено і він не сплив на момент звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене, з суми основного боргу у розмірі 158 958,89 грн (за період з березня 2016 року по квітень 2018 року) не підлягають задоволенню позовні вимоги за період з березня 2016 року по лютий 2017 на суму 87 738,18 грн, у зв`язку з тим, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права поза межами встановленого строку позовної давності, а позовні вимоги щодо стягнення основного боргу за період з березня 2017 року по квітень 2018 року на суму 71 220,71 грн підлягають задоволенню, оскільки за цей період сплив строку позовної давності припадав на період дії карантину, під час якого строк позовної давності продовжується на час його дії.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту теплову енергію за період з березня 2016 року по квітень 2018 року підлягає задоволенню в розмірі 71 220,71 грн, саме вказана сума є базою для нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційної складової боргу з урахуванням базової суми заборгованості за спірний період, встановив, що обґрунтованими до стягнення є сума інфляційної складової боргу у розмірі 16 526,97 грн та 3% річних у розмірі 6591,33 грн.

Що стосується нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу на суму заборгованості, яка виникла за період з 01.11.2018 по 01.09.2019, то обґрунтованими до стягнення є сума інфляційної складової боргу у розмірі 12 757,10 грн та 3% річних у розмірі 5429,63 грн.

З огляду на вищевстановлене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 172 854,96 грн, з яких: основного боргу - 131 549,93 грн, 3% річних - 12 020,96 грн та інфляційна складова боргу - 29 284,07 грн, висновки суду першої інстанції з приводу чого є правильними.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Викладені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.

Усі інші доводи учасників справи, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість заявлених позивачем та задоволених судом позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/21854/21 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Матеріали справи №910/21854/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.10.2023.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка