ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року Справа № 902/519/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23, ухвалене суддею Яремчук Ю.О., повний текст рішення складено 12.06.2023 р.

за позовом Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" (вул. Шкільна, б.34а, с.Попівці, Волочиський р-н, Хмельницька обл., 31222)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" (вул. Львівське Шосе, б.2, м. Вінниця, Вінницька обл., 21029)

про стягнення 67 281,67 грн

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" про стягнення 67 281,67 грн.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на користь Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" 26 293,89 грн пені, 11 538,61 грн інфляційних втрат, 3 155,27 грн 3 % річних, 2 684,00 грн витрат на сплату судового збору та 10 000,00 витрат на правову допомогу. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 у справі №902/519/23. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні із відповідача пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Листом №902/519/23/3937/23 від 19 червня 2023 р. апеляційний господарський суд витребував матеріали справи №902/519/23 з Господарського суду Вінницької області.

30.06.2023 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №902/519/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 - залишено без руху.

13.07.2023 р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" через систему "Електронний суд" подав заяву про усунення недоліків до якої долучив платіжну інструкцію №10241 від 12.07.2023 р. на суму 3220,80 грн. Із доданої платіжної інструкції вбачається, що скаржником сплачено судовий збір на помилкові реквізити сплати судового збору, зокрема вказано отримувач ДО, ГУДКС України в Одеській області, код отримувача 37607526, рахунок отримувача UA2015758, тобто судовий збір сплачено на рахунок Південно-західного апеляційного господарського суду, а необхідно було сплатити на реквізити Північно-західного апеляційного господарського суду, а саме: отримувач коштів ГУК у Рівн.обл/Рiвненськ.м.тг/22030101, код отримувача 38012494, банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача UA2017527.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.07.2023 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 - повторно залишено без руху. Запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху подати оригінал платіжного документа (квитанції, платіжного доручення, тощо) про сплату судового збору сплаченого на рахунок Північно-західного апеляційного господарського суду, UA2017527, в розмірі 3220,80 гривень.

01.08.2023 р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" через систему "Електронний суд" подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 в порядку письмового провадження. Запропоновано Приватному підприємству "Аграрна компанія 2004" у строк до 03.09.2023р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів апелянту.

04.09.2023 р. та 11.09.2023 р. представником Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" через систему «Електронний суд» подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 року у справі №902/519/23 без змін. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на користь Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" витрати на правову (правничу) допомогу на представництво в суді апеляційної інстанції 7 000 (сім тисяч) гривень.

Відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи ( абзац 2 частина 10 статті 270 ГПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Північно західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції позов Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" задоволив частково. Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є такими, що підлягають задоволенню. Крім того, Господарський суд Вінницької зменшив розмір нарахованої пені на 50% і стягнути з відповідача 26 293,89 грн пені.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи.

В апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивача 26 293,89 грн господарської санкції (пені), суб`єктивне право кредитора на стягнення якої передбачено нормами ст. ст.216-218, ст.230, ч.4 ст.231 ГК України та договором поставки.

Вказує на те, що судом першої інстанції не дотримано вимог норми ст.86 ГПК України, а саме не враховані докази на існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення господарської санкції (пені) в порядку ст. 233 ГПК України, та не наведені мотиви їх відхилення.

Апелянт зазначає що 24.02.2022 відповідно до наказу №122 (додаток № 3) зупинив свою роботу у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану та відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства. 14.03.2022 усі працівники підприємства відповідача були звільнені (крім директора та головного бухгалтера для забезпечення діяльності підприємства відповідача) додатки № 4-17. Внаслідок активних бойових дій у місті Бровари був частково знищений склад, де підприємство відповідача зберігало товар, доступу до складу не було протягом тривалого часу. Засобами електронного зв`язку відповідач повідомив позивача про зазначені обставини (додатки № 1 та 2). Проте, як вбачається із доданих до позову платіжних доручень та актів взаєморозрахунків, відповідач регулярно, добросовісно, за першої можливості (після розрахунків із ним його боржниками) здійснював погашення заборгованості. Відповідач за наявних у нього ресурсів намагався мінімізувати негативні наслідки свої неплатоспроможності для позивача.

Представник відповідача зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" жодним чином не могло передбачити та не розраховувало, що обставини настільки істотно зміняться, не мало змоги вплинути на них, а тому вважає, що сторона покупця одноособово не може нести всі ризики зміни обставин.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Апелянт зауважує, що сума пені, заявлена позивачем, перевищує суму основного боргу, що, вочевидь, не відповідає принципу розумності та справедливості.

Скаржник вказує на те, що відповідач не мав та не має наміру ухилятися від оплати поставленого товару, прострочення платежу має місце виключно за незалежних від нього обставин, що є наслідком опосередкованого впливу збройної агресії російської федерації.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги позивач вказує на те, що на протязі часу дії Договору, Відповідач регулярно не дотримувався встановлених термінів оплати за Товар у 21 (двадцять один) календарний день з моменту поставки Товару, що передбачено п.3.5. Договору. Даний факт підтверджено доказами, що містяться в матеріалах справи (видаткові накладні, платіжні доручення, акти звірки взаєморозрахунків). У свою чергу, суд першої інстанції своїм рішенням зменшив розмір пені на 50%. Позивач не оскаржує таке рішення суду, зважаючи на загальну практику судів з даного питання, у свою чергу, водночас позивач заперечує проти аргументів відповідача стосовно скасування всіх штрафних санкцій в повній мірі, вважає їх безпідставним та необґрунтованими.

Приватне підприємство "Аграрна компанія 2004" зазначає, що порушення відповідачем умов договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених ст.625 ЦК України платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (постанова ВСУ від 12 квітня 2017р. у справі № 3-1462гс16).

На думку відповідача, ніби то, скрутне фінансове становище відповідача, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позовних вимогах стосовно нарахування штрафних санкцій, позивач же вважає такі «аргументи» необґрунтованими, надуманими та абсолютно безпідставними. Позивач звертає увагу суду, на те, що здійснив розрахунок ціни позову та штрафних санкцій з 01.01.2022 року, а не за останні три роки, як дозволяє законодавство України та умови Договору, чим, пішов назустріч відповідачу, що значно зменшило ціну позову (в частині нарахування штрафних санкцій).

Отже, навіть сам факт існування будь-якої непередбачуваної та непереборної обставини, яку формально можливо віднести до форс-мажору, не є підставою для звільнення від відповідальності по конкурентному договору. Тобто, в будь-якому разі має бути прямий вплив на відповідача, непередбачуваність та непереборність.

Відтак, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не спростовують рішення суду першої інстанції, а передусім зводяться до, ніби то, існування обставин непереборної сили для відповідача щодо здійснення розрахунку за Товар, який йому було поставлено.

Позивач вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції фактичні обставини були встановлені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновок суду відповідає цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 року у справі № 902/519/23.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

10.09.2018 між Приватним підприємством "Аграрна компанія 2004" (позивач, в договорі Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКІ ФРУКТИ 2016" (відповідач, в договорі Покупець) було укладено договір постачання товару №100918 (далі Договір), відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти та своєчасно здійснити оплату товару на умовах, визначених цим Договором.

Загальна кількість, асортимент товару, ціна одиниці виміру та загальна вартість товару, визначаються Сторонами у Специфікаціях або Видаткових накладних, що є невід`ємними додатками до цього Договору. Загальна ціна Договору складається із сумарної вартості товару згідно всіх видаткових накладних, складених відповідно до цього Договору (п. 1.2. Договору).

Перехід права власності та ризиків на товар відбувається з моменту його надання у розпорядження Покупця у повному обсязі у місці завантаження, зазначеному в п.2.1 цього Договору. Датою поставки вважається дата відвантаження товару, що відповідає видатковій накладній (п. 2.4. Договору).

Приймання товару, Покупцем по кількості та якості здійснюється на умовах, визначених цим Договором, та у відповідності до чинного в Україні законодавства (п. 2.7. Договору).

Покупець оплачує поставлений Постачальником товар за ціною, зазначеною у Специфікаціях. На кожну окрему партію товару, що постачається, складаються окремі видаткова та податкова накладні. Покупець, після прийняття товару та необхідних документів на товар, зобов`язаний здійснити оплату за товар у безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 21 календарного дня від дня поставки (п. 3.1. та п. 3.2. Договору).

Сторони вправі своєю домовленістю змінити порядок, форму та види здійснення розрахунків за цим Договором. Відстрочка оплати за цим договором не є комерційним кредитом (п.3.4. та п. 3.5. Договору).

У випадку порушення зобов`язань, що виникають з цього Договору, Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, Постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 % від суми непоставленого, недопоставленого або поставленого неякісного товару за кожний день прострочення поставки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, до моменту належного виконання обов`язку по поставці товару. У випадку затримки оплати за товар Покупець повинен сплатити Постачальнику суму основної заборгованості та пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, до моменту погашення заборгованості (п.4.1. - 4.3. Договору).

Додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їх печатками. Факсимільні екземпляри цього Договору, Додаткових угод та Додатків мають повну юридичну силу (п. 7.3. Договору).

Цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного їхнього закінчення. У разі, якщо за 30 днів до закінчення строку дії цього Договору жодна із Сторін письмово не заявить про своє бажання щодо припинення Договору, цей Договір вважається автоматично продовженим на наступний календарний рік на таких самих умовах. Правило автопролонгації може бути, застосоване неодноразово (п. 8.1. Договору).

03.12.2019 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору постачання товару №100918 від 10 вересня 2018 року, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди пункт 3.2. Договору постачання товару №100918 від 10 вересня 2018 року, викласти в новій редакції наступного змісту: 3.2. Покупець, після прийняття товару та необхідних документів на товар, зобов`язаний здійснити оплату за товар у безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 21 календарного дня від дня поставки. При цьому, в будь-якому разі, вартість поставленого, але не оплаченого Покупцем Товару (ліміт) не повинна перевищувати 1 000 000,00 (один мільйон) гривень 00 копійок. При перевищенні ліміту вказаного в даному пункті Постачальник має право призупинити подальшу поставку Товару/партії Товару до моменту повної оплати Покупцем суми заборгованості за поставлений Товар. Жодні, штрафні санкції, передбачені Договором до Постачальника при цьому не застосовуються. Всі інші умови Договору поставки товару залишаються без змін, та Сторони підтверджують щодо них свої зобов`язання. Дана Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання Сторонами та скріплення печатками і діє протягом всього строку дії Договору поставки товару.

На виконання умов Договору та Додаткової угоди до нього позивач поставляв відповідачу товар, зокрема, але не виключно за період з 08.01.2022 по 23.02.2022 на загальну суму 2 503 585,16 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними

Крім того, у відповідача перед позивачем станом на 01.01.2022 рахувалась заборгованість за поставлений та не оплачений в 2021 році товар в розмірі 994 240,84 грн, що підтверджується обопільно підписаним та скріпленим печатками сторін Актом звірки взаємних розрахунків.

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково та не в встановлені договором та додатковою угодою строки.

В зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 228 585,14 грн - основного боргу, 90 005,00 грн - пені, 58 710,44 грн - інфляційних втрат та 8 663,42 грн -3% річних.

Так, дана заборгованість була предметом розгляду у справі №902/972/22, що перебувала в провадженні Господарського суду Вінницької області за позовом Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" (вул. Шкільна, б. 34А, с. Попівці, Волочиський р-н, Хмельницька обл., 31222) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" (вул. Львівське Шосе, б. 2, м. Вінниця, 21029) про стягнення 385 964,02 грн.

Суд у рішенні від 08.02.2023 у справі №902/972/22 вирішив провадження у частині стягнення 50 000,00 грн. основного боргу закрити. Позов задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" (вул. Львівське Шосе, б. 2, м. Вінниця, 21029, код ) на користь Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" (вул. Шкільна, б. 34А, с. Попівці, Волочиський р-н, Хмельницька обл., 31222, 9) 178 585,14 грн. - основного боргу, 45 002,50 грн. - пені, 58 710,44 грн. - інфляції, 8 663,42 - 3% річних, 5 789,47 грн - відшкодування витрат на сплату судового збору та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу. У частині стягнення 45 002,50 грн - пені відмовити.

З урахуванням викладеного, Приватне підприємство "Аграрна компанія 2004" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" 3 % річних та інфляційних втрат та пені, а саме 11 538,61 грн інфляційних втрат, 3 155,27 грн 3 % річних та 52 587,79 грн пені за період з 04.10.2022 по 14.04.2023.

Позивач зазначив, що відповідач остаточне перерахування позивачу стягнутої на підставі рішення Господарського суду Вінницької області по справі №902/972/22 заборгованості, яка виникла в рамках договору, не здійснив. У зв`язку з наявністю прострочення відповідачем грошового зобов`язання позивач, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, нарахував інфляційні збитки, три відсотки річних та пені та звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на користь Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" 26 293,89 грн пені, 11 538,61 грн інфляційних втрат, 3 155,27 грн 3 % річних, 2 684,00 грн витрат на сплату судового збору та 10 000,00 витрат на правову допомогу. В решті позову відмовлено.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень частин 1 і 2 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Частиною 1 ст.174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У частині 1 ст.175 ГК України закріплено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факти порушення строків оплати та наявності заборгованості у відповідача перед позивачем у сумі 228 585,14 грн, встановлені судовим рішенням у справі №902/972/22, тому згідно статті 75 ГПК України вказані обставини не потребують додаткового доказування.

Судами встановлено, що після винесення рішення Господарським судом Вінницької області у справі № 902/972/22 відповідач здійснив часткові розрахунки на суму 70 000,00 грн, за період з 04.10.2022 по 14.04.2023, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які наявні в матеріалах справи.

З урахуванням часткових сплат станом на день подання позову до суду заборгованість відповідача становила 158 585,14 грн.

Тобто, відповідач остаточне перерахування позивачу стягнутої на підставі рішення Господарського суду Вінницької області по справі №902/972/22 заборгованості, яка виникла в рамках договору, не здійснив, іншого матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з наявністю прострочення відповідачем грошового зобов`язання позивач, враховуючи приписи ст.625 ЦК України, нарахував інфляційні збитки та три відсотки річних та пені, а саме 11 538,61 грн інфляційних втрат, 3 155,27 грн 3 % річних та 52 587,79 грн пені за період з 04.10.2022 по 14.04.2023.

Як вже зазначалося судом вище, під час розгляду справи №902/972/22 (суд першої інстанції) надано правову оцінку порушенням відповідачем строків оплати та наявності заборгованості в рамках договору.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2018 року по справі № 908/1394/17 зазначено: «Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу».

Аналогічна правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 17 лютого 2016 року у справі №905/3137/14-908/5775/14.

Отже, за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Відтак, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про наявність порушення відповідачем грошового зобов`язання та наявність правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем неналежним чином виконано його грошове зобов`язання перед позивачем за надані послуги, тому нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Проаналізувавши норми наведеного діючого законодавства України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунок суми 3% річних є правильним та виконаним з дотриманням вказаних норм права, тому вимога позивача щодо 3 155,27 грн 3% річних правомірно задоволена місцевим судом.

Також, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції задоволив позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі стягнення 11 538,61 грн інфляційних втрат з мотивів їх обґрунтованості.

Колегія суддів, зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задоволив позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі стягнення 11 538,61 грн інфляційних втрат.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача 52 587,79 грн.

Щодо заявленої до стягнення пені, суди зазначають наступне.

Розділом 4 Договору визначено відповідальність Сторін за порушення умов Договору. Зокрема, пункт 4.3. передбачає, що у випадку затримки оплати за товар Покупець повинен сплатити Постачальнику суму основної заборгованості та пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, до моменту погашення заборгованості.

Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Вбачається, що відповідач у суді першої інстанції просив зменшити розмір заявленої до стягнення пені.

Суд першої інстанції, за результатами розгляду клопотання відповідача про зменшення розміру пені дійшов висновку про зменшення розміру нарахованої пені на 50% і стягнув з відповідача 26 293,89 грн пені.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою відповідач стверджує, що суд першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 26 293,89 грн. пені, не дотримався вимог норми ст.86 ГПК України, а саме не врахував докази на існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення господарської санкції (пені) в порядку ст. 233 ГПК України, та не наведені мотиви їх відхилення.

Досліджуючи вище вказаний довід апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В апеляційній скарзі скаржник акцентує увагу на тому, що неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договором пов`язане з існуванням обставин непереборної сили, зокрема, введенням воєнного стану в Україні, однак, на вказане колегія суддів зазначає наступне.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

В подальшому Указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Втім зобов`язання відповідача щодо оплати отриманого товару виникло до введення воєнного стану.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затверджених рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - Сертифікат) - документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно з п. 6.1., 6.2. Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" в редакції від 02.09.2014 року, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести.

Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21.

Отже з наведених норм слідує, що форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Відтак сертифікат видається заінтересованому суб`єкту господарювання на підставі його звернення. Іншого порядку засвідчення форс-мажорних обставин не визначено.

Листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 засвідчено, що військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) та до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по зобов`язанням за договорами, виконання яких настало і стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Водночас вказаний лист носить загальний інформаційний характер, оскільки констатує абстрактний факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Поряд з цим, колегією суддів враховано, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За статтею 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 року у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 року у справі №924/633/20, від 16.03.2021 року у справі №922/266/20, де, між іншим, вказано на те, що підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір штрафних санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Таким чином, укладаючи договір поставки сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Тобто відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки поставки.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку, що наведені відповідачем доводи в обґрунтування підстав зменшення пені більше ніж на 50 % не є достатніми в контексті спірних правовідносин, оскільки погіршення фінансового становища відповідача внаслідок військової агресії російської федерації на території України жодним чином не звільняють відповідача від виконання своїх зобов`язань за договором.

Отже, зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що у розгляді справи №902/519/23 суд першої інстанції реалізував надане право та зменшив розмір пені за наслідками аналізу, оцінки доказів та дослідження конкретних обставин безпосередньо цієї справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів та дійшов висновку про зменшення розміру штрафу на 50%.

Відтак, враховуючи вище наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про можливість зменшення розміру пені на 50%, що становить 26 293,89 грн.

Також, колегія суддів дослідивши надані позивачем докази які підтверджують понесенні витрати на правову допомогу в суді першої інстанції , врахувавши характер спору по даній справі, ступінь її складності, керуючись принципами справедливості та верховенства права, погоджується із судом першої інстанції, що заявлений позивачем розмір витрат на адвоката в розмірі 10 000,00 грн. є обґрунтованим.

Відтак, викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Відтак, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фрукти 2016" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.06.2023 р. у справі №902/519/23 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку згідно п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Справу №902/519/23 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "09" жовтня 2023 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.