ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2023м. ХарківСправа № 922/2320/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н. А.

за участю секретаря судового засідання Желтухіна А. М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області (вул. Конєва, 20, м. Харків, 61004), прокурор, який забезпечує участь у справі - прокурор Харківської обласної прокуратури (вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, 61001) в інтересах держави в особі

позивачі: 1. Харківська обласна державна адміністрація (Харківська обласна військова адміністрація) (, вул. Сумська, 64, м. Харків, 61002)

2. Департамент культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації (Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації) (, майдан Свободи, 5, Держпром, 1 під`їзд , 4 поверх, м. Харків, 61022)

до відповідачів: 1. Харківської міської ради (, майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центральний ринок торгівельний майданчик 3» (, вул. Різдвяна, 33, м. Харків, 61052)

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРНАД» (, вул. Різдвяна, 33, м. Харків, 61052)

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, повернення земельної ділянки, -

за участю представників учасників справи:

прокурора - Пєскової Ю. В.,

позивача 1, 2 - Бринчак М. П.,

відповідач 1 - не з`явився,

відповідач 2, 3 - Ободовської Н. С.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до Господарського суду Харківськох області з позовом в інтересах держави в особі позивачів: 1. Харківська обласна державна адміністрація, 2. Департамент культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації (Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації) до відповідачів: 1. Харківської міської ради, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центральний ринок торгівельний майданчик 3», 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРНАД» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що:

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0020 на час відведення її в приватну власність та на час звернення до суду не вилучена із Реєстру об`єктів культурної спадщини згідно з вимогами Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 за № 158, у зв`язку з чим знаходиться в межах пам`ятки археології;

- перебування земельної ділянки в межах пам`ятки археології виключає можливість її перебування у приватній власності;

- спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Харків», яка занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури України від 28.11.2013 № 1224, охоронний номер пам`ятки 8828-Ха;

- не приведення Харківською міською радою цільового призначення зазначеної вище земельної ділянки у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній пам`ятки, а не з рішенням органу місцевого самоврядування;

- не погодження передачі земельної ділянки історико-культурного призначення у приватну власність з органами охорони культурної спадщини є підставою для визнання недійсним відповідного рішення органу місцевого самоврядування:

- чинність вказаного рішення сприяло неправомірному набуттю ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК ТОРГІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 3» та в подальшому ТОВ «ФАРНАД» права власності на земельну ділянку історико-культурного призначення державної форми власності, що є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/2320/23, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, почато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 05 липня 2023 року о 11:30; встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, у зазначений строк відповідачі мають надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 ГПК України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, копію відзиву та доданих до нього документів відповідачі мають надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов; прокурору та позивачам, згідно ст. 166 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання; відповідачам, згідно ст. 167 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь на відзив з дня його отримання; повідомлено учасників справи про можливість одержання інформації по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/; роз`яснено учасникам справи, що відповідні заяви по суті справи повинні відповідати вимогам статей 161-165 ГПК України та мають бути подані у строк, визначений ГПК України та ухвалі суду; письмові докази подаються до суду в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (ст. 91 ГПК України); звернуто увагу сторін на те, що усі заяви, клопотання, пояснення, докази тощо, які подаються до суду, мають бути одночасно направлені іншим учасникам справи.

26.06.2023 (16439/23/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшов відзив другого та третього відповідача на позов прокурора.

Відзив обґрунтований тим, що:

- станом на 16.03.2021 року Департамент культури та туризму Харківської обласної державної адміністрації у своїй відповіді заступнику керівника Харківської обласної прокуратури А. Кравченку за вих. № 05-25/700 зазначає, що земельні ділянки, про які йдеться у запиті прокурора (в тому числі і спірна земельна ділянка) частина розташована в межах пам?ятки, частина не потрапляє в межі пам?ятки, частина потрапляє частково;

- в листі-запиті, адресованому Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації від 26.08.2022 року за вих. №52-99-ІО22 вих-22, прокурор зазначає, що згідно з інформацією обласного комунального закладу «Харківський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» від 23.08.2022 року за №01-53/306, спірна земельна ділянка на цей час розташована поза межами пам?ятки археології місцевого значення Поселення Харків (охоронний номер 8828-Ха), оскільки в 2021 році по всій площі вказаних земельних ділянок здійснено наукове археологічне дослідження пам`ятки археології (згідно висновків ДП «НДЦ «ОАСУ» ІА НАН України №336-в/19-21 від 29.12.2021 року);

- відповідь Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації від 26.09.2022 року, № 05-25/301/1В підтверджує факт того, що спірна ділянка вилучена з меж пам?ятки археології поселення Харків у відповідності до вимог абз.3 ст. 15 Закону України «Про охорону культурної спадщини» 26.01.2022 року в результаті дослідження на всій площі і по всій глибині культурного шару пам`ятки (додаток до облікової картки об?єкту культурної спадщини №81 від 26.01.2022 року та додаток до паспорту об`єкта культурної спадщини №36 від 26.01.2022 року). Вищевказана земельна ділянка на даний час перебуває поза межами пам`ятки археології місцевого значення Поселення Харків. До земель історико-культурного призначення у відповідності до законодавства України не належить.

- станом на день подачі позову до суду земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0020 по вул. Різдвяній, 33, м. Харків, що належить на праві приватної власності ТОВ «Фарнад», не перебуває в межах пам`ятки археології.

26.06.2023 (вх. № 16433/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання представника третього відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРНАД», в якому останній просить суд визнати поважною причину неподання ТОВ «ФАРНАД» доказу (відповіді Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації на лист ТОВ «ФАРНАД» від 23.06.2023) у встановлений законом строк та встановити додатковий строк ТОВ «ФАРНАД» для подання вказаного доказу. В обґрунтування вказаного клопотання посилається на те, що про третім відповідачем у встановлений господарсим судом строк подано відзив на позовну заяву Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, проте про факт існування спірних правовідносин сторін третій відповідач дізнався з моменту отримання позовної заяви по даній справі та ухвали суду про відкриття провадження у справі. Не погоджуючись з позовними вимогами, ТОВ «ФАРНАД» з метою підтвердження власної правової позиції по справі було надіслано лист-запит до Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації про надання інформації, що стосується предмету спору, зокрема, щодо правового статусу спірної земельної ділянки. Разом із тим, відповідь на вказаний лист третім відповідачем в даний час не отримана, в зв`язку із чим подати таку відповідь, як доказ в підтвердження заперечень на позов, ТОВ «ФАРНАД» не має можливості.

27.06.2023 (вх. № 16513/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли пояснення позивачів по справі щодо позову прокурора, в яких позивачі позов підтримують, зокрема, з підстав:

- спірна земельна ділянка знаходилась на момент відчуження в межах об`єкту культурної спадщини «Поселення Харків» відповідно до наказу Міністерства культури України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 28.11.2013 № 1224;

- спірна земельна ділянка до 2021 року вважалась розташованою в межах пам`ятки археології «Поселення Харків» та передавалась Харківською міською радою з порушенням законодавства та відповідачами до проведення археологічного дослідження земельна ділянка передавалась всупереч Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Земельному кодексу України.

04.07.2023 (вх. № 17215/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання Харківської міської ради про поновлення строку на подання відзиву, в якому представник першого відповідача просить суд визнати причини пропуску строку подання відзиву поважними та поновити Харківській міській раді строк на його подання. В обґрунтування вказаного клопотання перший відповідач посилається на те, що відзив на позовну заяву не був поданий своєчасно через перебування представника у відпустці з 14.06.2023 по 16.06.2023, що підтверджується відповідною копією наказу, хворобу ока, що підтверджується довідками за наслідками консультації у спеціаліста, а також перебування у відпустці з 26.06.2023 по 28.06.2023 через хворобу ока, що також підтверджується відповідною копією наказу.

04.07.2023 (вх. № 17204/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшов відзив Харківської міської ради на позов Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, в якому перший відповідач проти позову заперечував, посилаючись на:

- відповідно до листа Харківської обласної державної адміністрації обласної адміністрації від 12.08.2022 № 01-04/739-2/1079В спірна земельна ділянка знаходиться поза межами історичного ареалу та зон охорони пам`яток архітектури, містобудування, науки і техніки м. Харкова;

- не приведення органами охорони культурної спадщини науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичного ареалу м. Харкова у відповідність до актуальних меж пам`ятки археології Поселення Харків не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вказані обставини не залежать від волі відповідачів;

- ТОВ «Фарнад» є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки та в його діях відсутні ознаки правопорушення або протиправності, відтак задоволення позову буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном.

Призначене на 05.07.2023 судове засідання не відбулось в зв`язку з відпусткою судді, ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.07.2023 визнано поважними причини пропуску строку неподання ТОВ «ФАРНАД» доказу (відповіді Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації на лист ТОВ «ФАРНАД» від 23.06.2023) у встановлений законом строк та встановлено додатковий строк ТОВ «ФАРНАД» для подання вказаного доказу - до 01.08.2023; поновлено Харківській міській раді строк на подання відзиву на позов та прийнято до розгляду відзив на позов (вх. № 17204 від 04.07.2023); призначено підготовче засідання по справі на 19.07.2023.

19.07.2023 в час призначеного судового засідання на території України та, зокрема, в Харківській області, було оголошено сигнал повітряної тривоги у зв`язку з військовою агресією РФ, в звязку із чим призначене на 19.07.2023 судове засідання по даній справі не проводилось, ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.07.2023 призначено розгляд справи № 922/2320/23 на 26.07.2023.

Протокольною ухвалою суду від 26.07.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено судове засідання на 06 вересня 2023 року, протокольною ухвалою суду від 06.09.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 27.09.2023.

31.07.2023 (вх. № 20171/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшов лист представника третього відповідача про долучення до справи документального доказу - відповіді Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації на лист ТОВ «ФАРНАД» від 23.06.2023.

02.08.2023 (вх. 20503/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла відповідь на відзив другого та третього відповідача Харківської обласної прокуратури.

07.09.2023 (вх. № 24115/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли заперечення третього відповідача на відповідь на відзив прокурора.

25.09.2023 (вх. № 25910/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання першого відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням уповноваженої особи Харківською міської ради Горобинської Н. М. у судовому засіданні по справі № 554/13938/22 за позовом Харківської міської ради, що розглядається Фрунзенським районним судом м. Харкова 27.09.2023 об 11 год. 15 хв., та зайнятістю інших уповноважених осіб Харківської міської ради.

27.09.2023 (вх. № 26110/23) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли пояснення Харківської обласної прокуратури на заперечення третього відповідача по справі.

Протокольною ухвалою суду від 27.09.2023 господарський суд залишив без розгляду письмові пояснення прокурора на підставі ст. 207, 232 ГПК України, оскільки суд не надавав прокурору дозволу на подання пояснень з окремого питання, а також відмовив у клопотанні першого відповідача про відкладення судового засідання, оскільки суду не надано доказів обов`язковості участі представника відповідача у іншій справі.

В судовому засіданні 27.09.2023 прокурор підтримав поданий позов з підстав, наведених у ньому. Представник позивачів також підтримала надані суду письмові пояснення по суті позову прокурора та просив суд позов задовольнити. Представник другого та третього відповідачів заперечував проти позовних вимог прокурора з мотивів, наведених у письмових заявах по суті справи та просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що неявка учасників справи в судове засідання, відповідно до приписів частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України, не перешкоджає розгляду справи по суті, а також приймаючи до уваги обмежені строки розгляду справи по суті, визначені частиною другою статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності першого відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, та з врахуванням наданого суду відзиву Харківської міської ради на позовну заяву прокурора.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги прокурора, вислухавши присутнього в судовому засіданні прокурора, об`єктивно оцінивши надані суду документальні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням 17 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.12.2017 за № 877/17 «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам» вирішено продати ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК ТОРГІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 3» із земель комунальної власності земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0020 за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 33, комунальної форми власності, категорія земель: житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування магазину.

На підставі зазначеного вище рішення Харківської міської ради згідно з висновком оцінювачів (ТОВ «Міська експертно-оціночна компанія») про ринкову вартість земельної ділянки несільськогосподарського призначення Харківською міською радою укладено з ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК ТОРГІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 3» договір купівлі продажу земельної ділянки.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки №10/18 від 13.02.2018 Харківською міською радою передано у власність покупця - ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК ТОРГІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 3» земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0020 за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 33.

В подальшому 24.05.2018 між ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК ТОРГІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 3» та ТОВ «ФАРНАД» укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК ТОРГІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 3» передало у власність покупця - ТОВ «ФАРНАД» земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0020 за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 33.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної власності або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 127 Земельного кодексу України, органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 Земельного кодексу України, продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки (ч. 2 ст. 128 Земельного кодексу України).

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови (ч. 3 ст. 128 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 5 ст. 128 Земельного кодексу України, підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у проданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Згідно з п. "д" ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, однією з категорій земель є землі історико-культурного призначення.

Відповідно до ст. 53 Земельного кодексу України, до земель історико- культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно зі ст. 54 Земельного кодексу України, землі історико-культурного призначення можуть "перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Водночас, пам`яткоохоронне законодавство містить заборону щодо передачу у приватну власність земель, на яких розташовані пам`ятки археології.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.

Відповідно до ч. 7 ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

За ст. 1 Закону України "Про охорону археологічної спадщини" пам`ятка археології - археологічний об`єкт національного або місцевого значення, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що режими використання пам`яток встановлює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток національного значення; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації щодо пам`яток місцевого значення.

Положеннями пункту 12 частини 2 статті 5 Закону України "Про охорону культурної спадщини" до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить визначення меж територій пам`яток національного значення та затвердження їх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць.

Щодо формування спірної земельної ділянки.

Як свідчать матеріали справи, згідно листа Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації від 16.03.2021 № 05-25/700 на момент розгляду органом охорони культурної спадщини землевпорядної документації земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0020 Поселення Харків мало юридичний статус щойно виявленого об`єкта.

Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки надходив на розгляд органу охорони культурної спадщини - Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації, був розглянутий вказаний органом, погоджений, а Поселення Харків мало юридичний статус щойно виявленого об`єкта.

На момент формування земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0020, її реєстрації 29.01.2007, в державному земельному кадастрі була відсутня інформація про те, що спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення, також, як випливає з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0020 у використанні земельної ділянки не визначені обмеження, пов`язані з її належність до земель історико-культурного призначення, та земель, що мають особливу цінність.

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного рішення земельна ділянка була сформована на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Право приватної власності на нежитлову будівлю літ. «А/74-1» загальною площею 102,6 кв. м по вул. Різдвяній, 33 у м. Харкові було зареєстровано за ТОВ «Харківський Центральний ринок торгівельний майданчик 3», у зв`язку з фактом розташування на спірній земельній ділянці нежитлової будівлі літ. «А/74-1», яка належить на праві приватної власності другому відповідачу, земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0020 не підлягала продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

Відтак, Харківська міська рада діяла на підставі чинного законодавства, в межах наданих повноважень та прийняла вищевказане рішення, оскільки будь-якою інформацією для відмови у продажу земельної ділянки на той час не володіла.

Стосовно належності земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0020 до земель, що мають правовий статус земель історико-культурного призначення.

Як свідчать матеріали справи, пам`ятка археології місцевого значення Поселення Харків занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури України від 28.11.2013 №1224, охоронний номер пам`ятки 8828-Ха.

Проект землеустрою з організації та встановлення меж пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Харків» на час ухвалення спірного рішення Харківської міської ради та на на час розгляду справи судом позивачами не розроблявся.

Умовою належності земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0020 до категорії земель історико-культурного призначення є саме розташування на ній об`єкта, визначеного статтями 53, 54 Земельного кодексу України, статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а саме: пам`ятки археології місцевого значення Поселення Харків.

На замовлення ТОВ «Фарнад» Державним підприємством «Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» Інституту Археології Національної академії наук України проведено наукове археологічне дослідження частини пам`ятки археології місцевого значення Поселення Харків (охор. № 8828-Ха), яка обмежена земельною ділянкою площею 0,0176 га кадастровий номер :01:006:0020, що розташована по вул. Різдвяній, 33 м. Харкова для експлуатації та обслуговування магазину, за результатом якого складено Висновок від 29.12.2021 № 337-в/19-21.

Відповідно до вищевказаного Висновку в результаті археологічних досліджень ґрунтового шару на території земельної ділянки об`єкти археологічної спадщини, які потребують подальшого дослідження та охорони не виявлені. Ділянка досліджена в наземних обсягових формах, на всій площі і по всій глибині культурного шару і при цьому не виявлено об`єктів культурної спадщини, які підлягають консервації або музеєфікації на місці та подальшому використанню.

Таким чином, використання земельної ділянки для вказаних цілей не суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

На підставі Висновку про результати наукового археологічного дослідження від 29.12.2021 № 337-в/19-21 Департаментом культури і туризму Харківської обласної адміністрації додатком до облікової картки об`єкта культурної спадщини Поселення Харків № 81 від 26.01.2022 та додатком до Паспорту об`єкта культурної спадщини Поселення Харків № 36 від 26.01.2022 визначено межі території пам`ятки археології місцевого значення Поселення Харків, в які не потрапила земельна ділянка площею 0,0176 га кадастровий номер :01:006:0020, тобто її вилучено з меж пам`ятки археології Поселення Харків.

Відповідно до п. 3 додатку 6 наказу Міністерства культури України від 28.11.2013 № 1224 до Переліку об`єктів культурної спадщини в Харківській області, що заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення внесений об`єкт Поселення Харків за адресою: Фортеця розташована в місці злиття річок Харків та Лопань, Посад розміщується на лівому та правому берегах річки Лопань та річки Харків як Пам`ятка археології з охоронним номером 8828-Ха це всі дані про пам`ятку, які містяться в Реєстрі об`єктів культурної спадщини.

Відповідно до листа Харківської обласної державної адміністрації обласної адміністрації від 12.08.2022 № 01-04/739-2/1079В спірна земельна ділянка знаходиться поза межами історичного ареалу та зон охорони пам`яток архітектури, містобудування, науки і техніки м. Харкова.

У листі Українського державного науково-дослідного та проектного інституту «УКРНДІПРОЕКТРЕСТАВРАЦІЯ від 31.08.2022 № 60/А зазначено, що межі пам`ятки археології місцевого значення Поселення Харків у графічній частині науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичного ареалу м. Харкова відображені згідно вихідних даних станом на грудень 2018, наданих замовником - органами охорони культурної спадщини Харківської обласної державної адміністрацій.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що не приведення органами охорони культурної спадщини науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичного ареалу м. Харкова, а також іншої документації та інформації, зокрема, за посиланнями в мережі Інтернет, наведеними у позовній заяві, у відповідність до актуальних меж пам`ятки археології Поселення Харків не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вказані обставини не залежать від волі відповідачів.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу землі та повернення спірної земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 16.03.2021 року Департамент культури та туризму Харківської обласної державної адміністрації у своїй відповіді заступнику керівника Харківської обласної прокуратури А.Кравченку за вих. № 05-25/700 зазначає, що земельні ділянки, про які йдеться у запиті прокурора (в тому числі і спірна земельна ділянка) частина розташована в межах пам?ятки, частина не потрапляє в межі пам?ятки, частина потрапляє частково.

В листі-запиті, адресованому Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації від 26.08.2022 року за вих. №52-99-ІО22 вих-22, прокурор зазначає, що згідно з інформацією обласного комунального закладу «Харківський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» від 23.08.2022 року за №01-53/306, спірна земельна ділянка на цей час розташована поза межами пам?ятки археології місцевого значення Поселення Харків (охоронний номер 8828-Ха), оскільки в 2021 році по всій площі вказаних земельних ділянок здійснено наукове археологічне дослідження пам`ятки археології (згідно висновків ДП «НДЦ «ОАСУ» ІА НАН України №336-в/19-21 від 29.12.2021 року).

Відповідь Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації від 26.09.2022 року № 05-25/301/1В підтверджує також факт того, що спірна ділянка вилучена з меж пам?ятки археології поселення Харків у відповідності до вимог абз. 3 ст. 15 Закону України «Про охорону культурної спадщини» 26.01.2022 року в результаті дослідження на всій площі і по всій глибині культурного шару пам`ятки (додаток до облікової картки об?єкту культурної спадщини №81 від 26.01.2022 року та додаток до паспорту об`єкта культурної спадщини №36 від 26.01.2022 року). Вищевказана земельна ділянка на даний час перебуває поза межами пам`ятки археології місцевого значення Поселення Харків. До земель історико-культурного призначення у відповідності до законодавства України не належить.

Факт вилучення спірної земельної ділянки з меж пам`ятки археології Поселення Харків у 2022 році підтверджується і іншим, наданим до позову прокурором доказом - відповіддю ОКЗ «Харківський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» від 21.09.2022 року вих. № 01-53/396.

Крім того, листом № 05-25/990 від 07.07.2023 Харківської обласної військової адміністрації Департаментом культури та туризму повідомлено ТОВ «Фарнад» про те, що на теперішній час земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0020 по вул. Різдвяній, 33, м. Харкові не є пам`яткою археології місцевого значення Поселення Харків.

Таким чином суд дійшов до висновку про те, що станом на день подачі позову до суду земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0020 по вул. Різдвяній, 33, м. Харків, що належить на праві приватної власності ТОВ «Фарнад», дійсно не перебуває в межах пам?ятки археології.

Крім того, суд зауважує, що ТОВ «Фарнад» за власний рахунок проведено наукове археологічне дослідження на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0020, за результатами якого об`єкти археологічної спадщини, які потребують подальшого дослідження та охорони, на спірній земельній ділянці не виявлені, у зв`язку з чим органом охорони культурної спадщини 26.01.2022 визначено межі території пам`ятки місцевого значення Поселення Харків за винятком спірної земельної ділянки.

Також судом враховується, що за ТОВ «Фарнад» зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю літ. «А/74-1» загальною площею 102,6 кв. м по вул. Різдвяній, 33 у м. Харкові і товариство відкрито користується спірною земельною ділянкою без будь-яких обмежень та є добросовісним набувачем земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, жодних фактів зловживань з його боку, спрямованих на протиправне заволодіння земельною ділянкою, судом під час розгляду справи не встановлено.

Крім того, суд зазначає, що задоволення позову прокурора буде фактично непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення земельної ділянки для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права ТОВ «ФАРНАД», яке законним шляхом добросовісно набуло своє майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування.

Щодо втручання держави в право третього відповідача на мирне володіння майном суд також зазначає, що намагання виправити допущену органом влади в минулому помилку не може перекладати на громадянина всі її негативні наслідки, що підтверджується висновком Верховного суду у Постанові №460/762/16-ц від 16 жовтня 2019 року.

Так, положеннями ст. 17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких дала Верховна Рада, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ст. 1 Першого протоколу до конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція майна в розумінні ст. 1 Першого протоколу до конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть уважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 7.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 2.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано 3 критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (утручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Утручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Утручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу втручання держави в право на мирне володіння майном за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 2.11.2004 в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з утручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від утручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів зазначила, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування ст.1 Першого протоколу до конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу належного врядування при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом з тим у п.71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. РАЗОМ З ТИМ, ПОТРЕБА ВИПРАВИТИ ДОПУЩЕНУ В МИНУЛОМУ ПОМИЛКУ НЕ ПОВИННА НЕПРОПОРЦІЙНИМ ЧИНОМ УТРУЧАТИСЯ В НОВЕ ПРАВО, НАБУТЕ ОСОБОЮ, ЯКА ПОКЛАДАЛАСЯ НА ЛЕГІТИМНІСТЬ ДОБРОСОВІСНИХ ДІЙ ДЕРЖАВНОГО ОРГАНУ. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного врядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип належного врядування не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість утручання держави в право на мирне володіння майном. Дотримання принципу належного врядування оцінюється одночасно з додержанням принципу пропорційності при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний та стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

За обставинами цієї справи встановлено, що третій відповідач знаходиться у статусі власника спірної земельної ділянки, якою володіє та правомірно користувався на праві власності майном за цільовим призначенням, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення першого відповідача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право третього відповідача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє ділянкою протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

У справі встановлено, що на спірній ділянці розташовано нерухоме майно третього відповідача, вона надана в межах фактичного землекористування, надання третьому відповідачу у власність ділянки права та інтереси держави, територіальної громади, сусідніх землекористувачів не порушуються.

Отже, втручання держави в право третього відповідача на мирне володіння майном - спірною ділянкою, зважаючи на тривале добросовісне користування ділянкою відповідачем, який протиправних дій для заволодіння нею в певному розмірі не вчиняв, має ознаки непропорційного втручання в право третього відповідача на мирне володіння майном.

При цьому позбавлення права власності третього відповідача фактично не має державного чи суспільного інтересу, оскільки з володіння останнього вона не вибуває. Це лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність не з вини третього відповідача, а внаслідок недбальства державних органів.

У цій справі суд дотримується принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.

Крім того, звертаючись із зазначеним позовом прокурором не надано жодного обґрунтованого та фактично доведеного доказу протиправної поведінки третього відповідача щодо набуття ним права власності на спірну земельну ділянку.

Щодо правомірності представництва прокурором інтересів держави у суді.

Зі змісту пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Участь прокурора у судовому процесі також регламентовано статтею 53 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове засування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Європейський суд з прав людини також звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі "Менчинська проти Росії" (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

При цьому, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Наведена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17.

Відповідно, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Водночас Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, ні норми Конституції України, ні Закону України "Про прокуратуру" не містять обов`язку прокурора з`ясовувати причини неналежного виконання органом своїх обов`язків щодо відшкодування шкоди підприємству, установі, організації, інтереси яких представляє прокурор чи надавати суду підтвердження того, що орган, який представляє прокурор погодився на таке представництво.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

У даному випадку прокурор зазначає, що про виявлені порушення вимог чинного законодавства та намір представництва інтересів держави органами прокуратури у суді в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова повідомлено Департамент культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації (Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації) листами від 30.12.2021 за № 52-102-6723вих-21 та від 11.04.2023 за № 52-103-2344вих-23, а також Харківську обласну державну адміністрацію (Харківську обласну військову адміністрацію) листами від 31.12.202 за № 52-102-6727вих-21 від 11.04.2023 за № 52-103-2342вих-23.

Однак, не зважаючи на сплив тривалого часу з моменту відчуження зазначеної вище земельної ділянки, Харківською обласною державною адміністрацією (Харківською обласною військовою адміністрацією) та Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації (Департаментом культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації) заходи, спрямовані на її повернення у власність держави, не було вжито, своїм правом на звернення до суду з відповідним позовом зазначені особи не скористались.

Отже, прокурором була надана можливість компетентному органу відреагувати на порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділянки, зокрема, шляхом вчинення дій для виправлення ситуації та відновлення порушених інтересів держави.

Враховуючи те, що вказані інтереси держави до часу звернення до суду були не захищеними, у прокурора були в наявності підстави для представництва інтересів позивачів як представника держави у спірних правовідносинах.

Також суд при прийнятті рішення виходить з того, що статтею 129 Конституції України унормовано основні засади судочинства, до яких відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд керується при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Із зазначеного вище вбачається, що відповідачами у встановленому законом порядку позовні вимоги прокурора спростовано в повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги наведені положення законодавства, встановлені судом обставини, зміст доводів учасників процесу та наявних доказів, суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0020 по вул. Різдвяній, 33, м. Харкові не є пам`яткою археології місцевого значення Поселення Харків, з огляду на те, що третій відповідач відкрито користується спірною земельною ділянкою без будь-яких обмежень і є добросовісним набувачем земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, при цьому жодних фактів зловживань з боку третього відповідача, спрямованих на протиправне заволодіння земельною ділянкою, судом під час розгляду справи не встановлено, а задоволення позову прокурора буде фактично непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном ТОВ "Фарнад", суд дійшов до переконливого висновку про те, що позов прокурора є необґрунтованим, ґрунтується не невірному тлумаченні норм чинного законодавства, в зв`язку із чим в його задоволенні суд відмовляє повністю.

Судом враховується також, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, господарський суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим судовий збір покладається на прокурора.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129 Конституції України, 1, 2, 11, 13, 73-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 04.10.2023

Суддя Н.А. Новікова