РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.09.2023Справа № 910/5934/22
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом приватного підприємства "Автоентерпрайз"

до товариства з обмежено відповідальністю "Іоніті"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1

про визнання договору недійсним

При секретарі судового засідання: Габорак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Гудима Вікторія Сергіївна - представник за ордером серія АІ №1437226 від 04.08.2023

від відповідача: Гордієнко Надія Петрівна - представник за ордером серія ВВ №1024701 від 11.08.2022

від третьої особи: не з`явилися.

встановив:

До Господарського суду міста Києва звернулось приватне підприємство "Автоентерпрайз" з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" про визнання недійсним договору про надання послуг з розміщення обладнання за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між приватним підприємством "Автоентерпрайз" та товариством з обмеженою відповідальністю "Іоніті" від 16.12.2019

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022, яке залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №910/5934/22 касаційну скаргу приватного підприємства "Автоентерпрайз" задоволено. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі № 910/5934/22 скасовано. Справу № 910/5934/22 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатом автоматичного розподілу справу №910/5934/22 передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2023 прийнято справу №910/5934/22 до свого провадження та призначено підготовче засідання на 08.08.2023.

07.08.2023 на електронну адресу суду від позивача та відповідача надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 08.08.2023 не з`явився ОСОБА_1 , про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час засідання повідомлений належним чином.

Представники сторін не заперечували щодо закриття підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.09.2023.

11.08.2023 до канцелярії суду від позивача надійшли письмові пояснення.

21.09.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшли письмові пояснення щодо практики Верховного Суду у подібних справах та клопотання про приєднання доказу до матеріалів справи

26.09.2023 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

В судове засідання 08.08.2023 не з`явився ОСОБА_1 , про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час засідання повідомлений належним чином.

Судом відмовлено у поновленні строку на подання клопотань позивача та відповідача про приєднання доказів та залишено клопотання позивача та відповідача про приєднання доказів без розгляду.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити в позові.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

16.12.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (замовник) та приватним підприємством "Автоентерпрайз" (виконавець), в особі Пальшина Юрія Ігоровича, який діє на підставі наказу №17/07 від 05 липня 2019 року та довіреності від 05 липня 2019 року, укладено договір про надання послуг з розміщення обладнання.

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, за адресами та на умовах, визначених в окремих актах приймання-передачі до цього договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

Місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі стосовно відповідного обладнання. Місцем виконання цього договору є місце розміщення обладнання (п. 1.2 договору).

Згідно з п.1.3 договору обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням.

Відповідно до п. 2.1.6, 2.1.7, 2.1.11 договору на виконавця покладене зобов`язання, зокрема, забезпечити підключення обладнання до електричної мережі, забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання замовника, у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

За надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн. (в т.ч. ПДВ 5,00 грн.) (п.3.1 договору).

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, визначеному у договорі №01/08/2018-1) здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків (3.2 договору).

Відповідно до п. 4.2 договору обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року включно. Якщо жодна із сторін за 10 днів до закінчення строку дії договору не повідомила іншу сторону про намір розірвати його, то він вважається пролонгований на тих самих умовах на наступний календарний рік (п. 6.1, 6.2 договору).

Судом встановлено, що на виконання укладеного сторонами договору 16.12.2019 між ТОВ "Іоніті" та ПП "Автоентерпрайз" був підписаний акт приймання-передачі, за умовами якого замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення наступного обладнання за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, а саме:

- зарядний пристрій змінного струму для зарядження електромобілів (AC): "МТА (міжнародна школа тенісу) ";

- зарядний пристрій постійного струму для зарядження електромобілів (DC): "МТА (міжнародна школа тенісу) ".

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору від 16.12.2019 позивач зазначає, що приватне підприємство "Автоентерпрайз" не надавало ОСОБА_1 повноважень на укладення договору з товариством з обмеженою відповідальністю "Іоніті" від 16.12.2019 без погодження його умов з директором підприємства.

Крім того, позивач зауважив на тому, що ним не видавалась довіреність на укладення оспорюваного правочину без погодження його умов з директором Приватного підприємства "Автоентерпрайз", та в подальшому не схвалювало цього правочину. Також, позивач вказував, що він не мав наміру та підстав для укладення оспорюваного правочину, оскільки він не відповідає господарським інтересам підприємства.

При цьому, позивач наголошував на тому, що оспорюваний договір було укладено всупереч інтересам підприємства, оскільки такий правочин не відповідає справжньому волевиявленню, а спрямований на задоволення особистих інтересів представника ОСОБА_1 , який фактично діяв в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті", укладений на заздалегідь невигідних умовах для довірителя, внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з метою незаконного привласнення майна приватного підприємства "Автоентерпрайз" та створення штучних підстав для стягнення з позивача коштів з метою незаконного збагачення.

Підсумовуючи викладене, на думку позивача, оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 232, 238, 241, 1003 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, підстави заявленого позову про визнання договору недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений представником в своїх особистих інтересах з перевищенням повноважень, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах.

Відповідно до ст. 238 Цивільного кодексу України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 ЦК України).

Сторонами доведено суду, що оспорюваний правочин не є єдиним, що був укладений Пальшиним Ю.І. в інтересах ПП "Автоентерпрайз" на підставі довіреності від 05.07.2019.

Щодо тверджень позивача про не уповноваження ОСОБА_1 укладати спірний правочин, суд зазначає таке.

Так, за змістом наданої ПП "Автоентерпрайз" копії довіреності від 05.07.2019, виданої на ім`я ОСОБА_1 . (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 12.10.1999, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків №), останній уповноважений позивачем бути представником приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах підприємства, додаткових угод до них та додатків до таких договорів від імені та в інтересах позивача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Для цього ОСОБА_1 надано право від імені ПП "Автоентерпрайз" укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах) від імені підприємства, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.

Разом з тим в матеріалах справи наявна копія довіреності (надана відповідачем), видана ПП "Автоентерпрайз" на ім`я Пальшина Ю.І., якою уповноважено останнього бути представником приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені ПП "Автоентерпрайз". Для цього Пальшину Ю.І. надається право від імені підприємства укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені ПП "Автоентерпрайз", а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.

Суд зазначає, що вірність копії довіреності від 05.07.2019, наданої суду відповідачем, з оригіналу документа засвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А.

За змістом Глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі, Порядок), у редакції станом на дату посвідчення названої копії, при підготовці до засвідчення вірності копій документів і виписок з них нотаріус зобов`язаний особисто звірити з оригіналом документа копію чи виписку з документа, вірність яких він засвідчує. Нотаріуси засвідчують вірність копій документів, виданих юридичними особами, за умови, що ці документи не суперечать закону, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій не заборонено законом.

Отже, наявність на копії довіреності від 05.07.2019, наданої відповідачем, засвідчувального напису нотаріуса, який перед її засвідченням зобов`язаний оглянути оригінал документа, свідчить, що більш вірогідним є факт того, що приватне підприємство "Автоентерпрайз" уповноважило Пальшина Ю.І. бути представником від імені відповідача та надало право укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, без додаткової умови щодо укладання правочинів за погодженням з директором підприємства у письмовій формі.

Також, використання Пальшиним Ю.І. саме цієї довіреності підтверджено, зокрема, листами ТОВ «Богдан-Авто Поділ» та ТОВ «Фінкомінвест», копії яких наявні в матеріалах справи, що додатково підтверджує використання вказаною особою відповідного документа для здійснення представництва.

При цьому, жодних обмежень повноважень Пальшина Ю.І. щодо укладення договорів, у тому числі шляхом їх письмового чи будь-якого іншого погодження, - вищенаведеною довіреністю не встановлено. Таким чином, оспорюваний договір укладався в інтересах ПП "Автоентерпрайз" спеціально уповноваженою ним особою.

Як вбачається із преамбули договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, підписантом від імені ПП "Автоентерпрайз" значиться Пальшин Ю.І. (уповноважений представник), який діяв на підставі наказу № 17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, виданій директором ПП "Автоентерпрайз" Ніконовим Д.А.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявної в матеріалах справи, директором ПП «Автоентерпрайз» на день укладення спірного договору про надання послуг від 16.12.2019 був ОСОБА_2 .

Також, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПП «Автоентерпрайз» станом на дату укладення спірного договору (16.12.2019) відсутні будь-які обмеження у керівника вказаного підприємства (Ніконова Д.А.) щодо представництва юридичної особи, у тому числі й щодо видачі довіреностей іншим особам на представництво інтересів підприємства.

У матеріалах справи наявний наказ директора ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_2 № 17/07 від 05.07.2019, з якого вбачається, що ним було видане розпорядження:

- використовувати з 05.07.2019 в господарській діяльності ПП «Автоентерпрайз» додаткову круглу печатку для укладання договорів, додаткових угод та додатків до договорів згідно відбитку, зазначеному у цьому наказі;

- видати уповноваженому представнику ПП «Автоентерпрайз» Пальшину Ю.І. довіреність на право використовувати печатку та укладати договори, додаткові угоди та додатки до договорів.

Отже, судом встановлено, що представник ПП "Автоентерпрайз" Пальшин Ю.І. мав право та повноваження укладати договір про надання послуг від 16.12.2019 від імені ПП "Автоентерпрайз" на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором ПП "Автоентерпрайз" Ніконовим Д.А., а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

Суд наголошує, що довіреність, видана ОСОБА_1 , є окремим правочином, який діяв з 05.07.2019 по 31.12.2019, і станом на день прийняття рішення не визнаний недійсним, докази зворотнього матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 241 ЦК України правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом критично оцінюються доводи ПП «Автоентерпрайз» про те, що договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 позивач не укладав, а його представник (Пальшин Ю.І.) підписав цей договір з перевищенням повноважень, з огляду на те, що факт укладення вказаного договору підтверджується не лише підписами сторін договору, а й обставинами щодо подальшого його схвалення сторонами (виконання договору надання послуг, передача ПП «Автоентерпрайз» обладнання, його розміщення та обслуговування останнім).

Судом встановлено, що ПП «Автоентерпрайз» було вчинено ряд дій щодо прийняття договору до виконання, зокрема про фактичне виконання договору свідчить акт приймання-передачі від 16.12.2019, згідно з яким ПП «Автоентерпрайз» надало місце для розміщення обладнання TOB «Іоніті».

Оцінюючи доводи сторін, судом зокрема враховано твердження відповідача про те, що зазначене в договорі обладнання належить ТОВ «Іоніті» на праві користування, що підтверджується видатковими накладними №РН0000062 від 28.09.2018, №ЛН-000058 від 28.09.2018 про придбання цього обладнання ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери», а відповідно до договору оренди пристроїв для зарядження електромобілів №25-06/2018-01 від 25.06.2018 та акту приймання-передачі майна від 16.12.2019 до нього - ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери» передало, а TOB «Іоніті» прийняло обладнання в користування, при цьому наказами TOB «Іоніті» №М341081, №М949670 від 16.12.2019 постановлено на облік обладнання, орендоване у ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери».

Також з матеріалів справи вбачається, що у подальшому зазначене обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE, адміністрованій групою компаній Автоентерпрайз, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнаннями електроенергії та грошових коштів, що надходили від споживачів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 21.08.2020 представниками ТОВ «Іоніті» за участю директора ТОВ «Іоніті» Гулея С. В. та монтажника електричного устаткування Ступака О.В. було здійснено обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що представниками відповідача був складений відповідний акт обстеження від 21.08.2020, який наявний у матеріалах справи.

У подальшому, 05.01.2021 працівниками ТОВ «Іоніті» було здійснено повторне обстеження обладнання, в ході якого згідно акту обстеження від 05.01.2021 зафіксовано не усунення ТОВ «Автоентерпрайз» порушень договору, відповідно до якого можливість використання обладнання ТОВ «Іоніті» у власній господарській діяльності після відключення, зафіксованого актом від 21.08.2020, не відновлено.

У зв`язку із виявленим фактом неможливості використання обладнання, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, внаслідок його відключення без згоди ТОВ «Іоніті», останнє звернулось до Господарського суду міста Києва з рядом позовів про стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафних санкцій (штраф), з підстав порушення ПП «Автоентерпрайз» умов відповідних договорів.

Так, відповідно до відомостей КП "ДСС" в провадженні Господарського суду міста Києва перебувало ряд справ за позовом ТОВ "Іоніті" до ПП "Автоентерпрайз" про стягнення штрафу та за позовом ПП "Автоентерпрайз" до ТОВ "Іоніті" про визнання правочину у формі договору недійсним.

За наслідком розгляду відповідних позовних заяв, судом відмовлено у задоволенні позовів ПП "Автоентерпрайз" до ТОВ "Іоніті" про визнання договору недійсним, при цьому задоволено позови ТОВ "Іоніті" до ПП "Автоентерпрайз" про стягнення штрафу (910/15859/20, 910/12775/21, 910/12776/21), з огляду на встановлення порушень відповідних договорів.

При цьому, суд приймає до уваги ту обставину, що у справах 910/12775/21, 910/12776/21, 910/20185/21, 910/20186/21, 910/20198/21, судами був встановлений факт порушення ПП "Автоентерпрайз" умов договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, з огляду на що, суд зауважує, що судами надано оцінку та прийнято договори, укладені представником Пальшиним Ю.І. на підставі спірної довіреності. Такі договори були типовими щодо спірного договору у даній справі.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судові рішення у справах, які перелічені вище, в тому числі, які набрали законної сили не можуть бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть ним суперечити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Також суд відхиляє, як необґрунтовані та безпідставні доводи позивача про те, що підпис на довіреності Пальшина Ю. І. від 05.07.2019 не належить директору ПП "Автоентерпрайз" Ніконову Д. А., зважаючи на висновки Харківського НДЕКЦ судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 та судово-технічної експертизи № СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2021.

Судом встановлено, що предметом судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 були питання ідентифікації підпису від імені ОСОБА_2 на іншій довіреності, виданій 01.12.2019 іншій особі ( ОСОБА_3 ), тобто зазначений доказ не стосується даної справи. А під час проведення експертизи № СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2019 на вирішення експерту Харківського НДЕКЦ не ставилось питання про приналежність ОСОБА_2 підпису на довіреності ПП "Автоентерпрайз" від 05.07.2019, тому і висновок цього дослідження не може бути взятий судом до уваги.

Окрім вказаного суд зазначає, що наведені висновки були надані у якості доказів у межах кримінальної справи, відтак, вони не можуть бути прийняті у якості належних та допустимих доказів під час розгляду даної господарської справи.

Варто зазначити, що жодних обмежень повноважень Пальшина Ю.I. згідно спірної довіреності не передбачено.

З усього вищенаведеного вбачається наявність у ОСОБА_4 достатніх повноважень для укладання спірного договору від імені ПП "Автоентерпрайз".

Стосовно доводів позивача про те, що спірний договір був підписаний ОСОБА_1 виключно на свою користь та з метою отримання майна ПП "Автоентерпрайз", що свідчить про зловмисну домовленість між ОСОБА_1 та ТОВ "Іоніті" на укладення спірного договору, суд зазначає наступне.

У ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України міститься заборона на вчинення представником правочинів з самим собою ("у своїх інтересах") або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, оскільки у такому разі представник діє в умовах очевидного конфлікту інтересів, який презюмується, тобто не потребує доведення (відповідний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №908/3467/19 ).

Закон, водночас, не містить прямої заборони у разі вчинення представником правочину в інтересах довірителя з афілійованою з представником юридичною особою (у якій представник є учасником чи бенефіціаром). Втім, у такому випадку тягар доведення того, що правочин не порушує прав та інтересів довірителя, покладається на контрагента.

Відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним (постанови Верховного Суду від 24.12.2021 у справі №551/1325/19, від 27.10.2021 у справі №757/3996/15-ц тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя (пункт 6.9. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17).

Однак, позивач під час розгляду справи будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів наявності факту зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та ТОВ "Іоніті" не надав, як і не довів належними засобами доказування наявність умислу обох сторін правочину від 16.12.2019 на його укладення шляхом зловмисної домовленості, а також не довів наявність несприятливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між такими наслідками та діями обох сторін.

Крім того, позивач взагалі посилався на відсутність повноважень на підписання спірного договору у представника ПП "Автоентерпрайз" Пальшиним Ю.І., проте такі обставини виключають одну з наведених ознак укладення договору за зловмисною домовленістю.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що рішення єдиного учасника товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" №9 про перехід до ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ТОВ «Іоніті» в розмірі 100 % було прийняте попереднім власником цих корпоративних прав - ОСОБА_5 , 07.05.2020, тобто після укладення спірного договору та закінчення строку дії довіреності від 05.07.2019.

Тобто, станом на дату укладення договору від 13.11.2019 ОСОБА_1 не був ні учасником ТОВ "Іоніті", ні його керівником.

При цьому для визнання недійсним спірного договору на підставі статті 232 Цивільного кодексу України має значення не будь-який який зв`язок, а саме правовий зв`язок з іншою стороною саме станом на дату його укладення, а тому посилання скаржника на те, що ТОВ "Іоніті" було засноване саме ОСОБА_1 у 2018 році не впливає на висновки суду.

Наданий позивачем витяг з Бази даних "Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг" про реєстрацію ОСОБА_1 за ТОВ "Іоніті" знака "IONITY", що, на думку позивача, свідчить про укладення ОСОБА_1 спірного договору в своїх інтересах, не спростовує указаних висновків суду, як і не свідчать про зловмисну домовленість ОСОБА_1 з ТОВ «Іоніті», оскільки стосується лише реалізації права фізичної особи ОСОБА_1 на отримання прав інтелектуальної власності.

Стосовно тверджень позивача щодо відсутності плати за спірним договором, то суд приймає до уваги п. 3.3, 3.4 договору, відповідно до яких винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється виключно після виставлення виконавцем рахунків, і сплачується протягом 10-ти банківських днів замовником. Тобто, вказаними умовами сторони погодили, що внесення ТОВ «Іоніті» оплати за надані позивачем послуги, прямо залежить від виставлення ПП «Автоентерпрайз» рахунків за надані ним послуги, які останнім замовнику не направлялись.

Крім того, згідно з п. 3.5 договору сторони домовились, що з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно.

Також із преамбули спірного договору вбачається, що його було укладено з урахуванням договору між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Міжнародна тенісна академія» від 01.08.2018 № 01/08/2018-1, та як пояснив представник ТОВ «Іоніті» у відзиві на позов і підтверджується електронною перепискою сторін, саме на земельній ділянці ТОВ «Міжнародна тенісна академія» (м. Київ, вул. Міська, 9) було розміщене обладнання, що є предметом спірного договору, а тому порядок сплати за спірним договором залежав від порядку розрахунків за договором, укладеним з ТОВ «Міжнародна тенісна академія», що підтверджується наявними у матеріалах справи електронними щомісячними звітами про результати використання зарядних пристроїв, належних ТОВ «Іоніті».

Суду доведено, що останній електронний звіт в білінговій системі AUTOENTERPRISE, був сформований у квітні 2020 року - до обмеження ТОВ «Іоніті» у доступі до акаунту.

Отже, сторони на власний розсуд погодили умови оплатності договору, виходячи з принципу свободи договору.

Зазначене в сукупності виключає можливість застосування ст. 232 Цивільного кодексу України стосовно оспорюваного правочину, як підставу для визнання його недійсним за наведених позивачем обґрунтувань.

Позивач вважає, що спірний договір укладався для стягнення штрафних санкцій з ПП "Автоентерпрайз".

Однак, суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки жодних доказів цим обставинам, зокрема, наявності домовленості сторін на укладення договору саме про стягнення штрафних санкцій, ПП "Автоентерпрайз" у розумінні приписів ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не надано.

Зазначаючи про те, що оспорюваний правочин є нібито завідомо збитковим для ПП "Автоентерпрайз", скаржник ототожнює стягнення штрафних санкцій із поняттям збитковості.

При цьому штрафні санкції за договором застосовуються тільки у випадку невиконання або неналежного виконання покладених на позивача зобов`язань.

Відповідно до норм зобов`язального права, неустойка, (в нашому випадку штраф) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.?

Протягом 2019-2020 років (до моменту несанкціонованого відключення зарядного пристрою ТОВ "Іоніті") договір цілком відповідав інтересам позивача, оскільки був спрямований на популяризацію вироблених ним зарядних пристроїв, а також адміністрованої ним білінгової системи. Також відповідно до умов оспорюваного Договору позивач мав право на отримання прибутку, за умови належного виконання господарських зобов`язань.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 у справі № 925/632/20, "Верховний Суд враховує, що поняття "не на шкоду" та "з економічним позитивним ефектом" є різними категоріями з різним смисловим навантаженням, що враховано у розгляді справи судом апеляційної інстанції, і помилково ототожнено місцевим господарським судом у новому розгляді справи".

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про завдання позивачу шкоди від укладення спірного договору. Стягнення з позивача штрафних санкцій є не шкодою, а прямим наслідком порушення господарського зобов`язання, тож не може бути взяте до уваги під час оцінки наявності чи відсутності шкоди.

Також під час прийняття рішення судом враховані обставини реального виконання спірного Договору та настання правових наслідків його укладення. Схвалення правочину позивачем у вигляді електронного листування, а також встановлення обставини належності розміщеного обладнання відповідачу, свідчать про неможливість визнання правочину недійсним як з підстав перевищення представником повноважень, так і з інших наведених позивачем підстав.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні у справі докази, суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, відтак, суд дійшов висновку, що доводи скаржника про укладення договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

Щодо доводів ПП "Автоентерпрайз" про те, що насправді у пункті 5.4 договору встановлена відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді пені за кожен день прострочення виконання, а не у вигляді штрафу, то такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм цивільного права.

Так, за змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, у той час як за умовами договору не йдеться мова ані про порушення зобов`язання у вигляді прострочення, ані про порушення виконавцем грошового зобов`язання.

При цьому суд звертає увагу на те, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання, враховуючи положення ст. 546 Цивільного кодексу України, не є вичерпним, а сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений ст. 627 Цивільного кодексу України, мають право встановлювати й інші засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання.

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.

З урахуванням зазначеного, суд не вбачає порушень вимог чинного законодавства у тому, що відповідальність за порушення зобов`язання, в цьому випадку у вигляді штрафу в передбаченому грошовому розмірі, що є забезпеченням належного виконання зобов`язання, не суперечить Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, та відповідає положенням ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

Між тим чинне законодавство не містить обмеження штрафу певною грошовою сумою чи кількістю стягнень. Виходячи із цього, сторони у договорі, керуючись вільним волевиявленням, погодили розмір договірної штрафної санкції, визначивши формулу, за якою вона розраховується, що не суперечить нормам цивільного та господарського законодавства України.

Доводи ПП "Автоентерпрайз", які зводяться до невідповідності дубліката спірного договору вимогам законодавства, також не підтверджують наявності правових підстав для визнання недійсним оскаржуваного правочину, оскільки дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Вирішуючи питання недійсності правочину, суд досліджує зміст зобов`язання, у зв`язку з чим оформлення зобов`язання у вигляді дублікату договору не впливає на висновки суду по суті спору.

Також судом враховано, що заперечення позивачем дійсності договору ґрунтується на незгоді із його умовами, які позивач вважає завідомо невигідними для себе, на доцільності укладення договору в цілому і на запереченні права власності відповідача на обладнання, яке було розміщене за оспорюваним договором, а не виключно на запереченні обставин підписання дубліката договору. Клопотання про призначення судових експертиз для визначення дати створення дубліката оспорюваного договору позивачем не заявлені.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи були надані відомості про закриття кримінального провадження №0002794 від 15.09.2020 за ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України («Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів»), на яке позивач посилався як таке, що підтверджує недобросовісність Пальшина Ю.І. При цьому, суд враховує, що позивачем не наданий відповідний вирок суду, що набрав законної сили, а отже, відповідний факт також не підтверджено позивачем належними доказами, що узгоджується з приписами ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору від 16.12.2019 недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 05.10.2023 року.

Суддя С. М. Мудрий