ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2023 р. Справа № 911/934/23

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., за участю секретаря судового засідання Налапко Ю.І., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах Фонду державного майна України

до 1) Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський»,

2) Приватного підприємства «Соснова»

про визнання недійсними договору, додаткової угоди та стягнення в дохід держави 12 723 471, 60 грн одержаних сторонами за договором,

за участю представників сторін:

від позивача: Матіюк Д.В.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Кравець В.В.;

прокурор: Вакуленко М.Г.;

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

Заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах Фонду державного майна України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до 1) Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський», 2) Приватного підприємства «Соснова», в якому просить суд:

- визнати недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020, укладений між Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» та Приватним підприємством «Соснова»;

- визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 17.04.2020 про внесення змін та доповнень до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 про виконання сільськогосподарських робіт, укладену між укладений між Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» та Приватним підприємством «Соснова»;

- стягнути з відповідача-1 в дохід держави все отримане за договором про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020 та додатковою угодою № 1 від 17.04.2020 до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 а саме: 569 725, 50 грн 10 % вартості кукурудзи з-під комбайну із урожаю 2020 року та 702 674, 64 грн 10% вартості соняшника з-під комбайну із урожаю 2020 року;

- стягнути з відповідача-2 в дохід держави все отримане за договором про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020 та додатковою угодою № 1 від 17.04.2020 до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 а саме: у вигляді 5 126 999, 70 грн 90 % вартості кукурудзи з-під комбайну із урожаю 2020 року та 6 324 071, 76 грн та 90 % вартості соняшника з-під комбайну із урожаю 2020 року.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 131-1 Конституції України, ст. 3, 13, 16, 203, 215, 228, 236, 837, 843, 853, 1130, 1131 Цивільного кодексу України, ст. 20, 22, 73, 73-2, 189 Господарського кодексу України, ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 1, 2, 36 Закону України «Про публічні закупівлі», ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», постанову Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", обґрунтовані тим, що договір про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, є недійсним, оскільки його укладено за відсутності згоди вищого органу управління та без проведення процедури закупівель. Крім того вказує, що договір № 26/03-2020 від 26.03.2020 про виконання сільськогосподарських робіт у редакції додаткової угоду № 1 від 17.04.2020 є прихованим договором про спільну діяльність, укладання якого відбулось без згоди органу управління в супереч інтересам держави і суспільства, що призвело до фінансових втрат суб`єкта господарювання державного сектора економіки, та відповідно, втрат державного бюджету.

2. Стислий виклад позиції позивача

Позивач підтримує позов та, зокрема, зазначає, що цілісний майновий комплекс Державне підприємство «Племінний завод «Плосківський» був прийнятий позивачем до сфери управління 20.12.2019 на підставі відповідного акта приймання-передачі, наказом від 02.06.2020 № 940 було затвердженого нову редакцію статуту Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський», відповідно до якого майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Вказує, що ним не приймалось рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання, а тому спірний договір та додаткова угода до нього укладені без дозволу на це уповноваженого органу управління та з порушеннями ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та постанову Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", що призвело до зменшення частки, яку отримала держава за наслідками реалізації взятих на себе відповідачами зобов`язань.

3. Стислий виклад позицій відповідачів

Відповідач-1 у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач-2 заперечує проти задоволення позову та зокрема зазначає, що в його діях відсутній умисел, так як на момент підписання договору та додаткової угоди діяла редакція статуту відповідача-1, в якому були відсутні обмеження щодо вчинення значних правочинів, а тому відповідач-2 не міг знати про обов`язок отримання відповідачем-1 такого погодження, також зобов`язання останнього перед відповідачем-2 за договором, відповідно до додатку №1 до договору в новій редакції склали 338 000, 10 грн, тоді як вартість активів відповідача-1 станом на початок 2020 року складала 10 268 800, 00 грн, тобто сума взятих на себе зобов`язань відповідачем-1 становить 3,29% від вартості активів відповідача-1. Крім того вказує, що на момент вчинення правочину відповідач-1 підпорядковувався Міністерству аграрної політики України, а не Фонду державного майна (позивачу). Зазначає, що Фонд державного майна України є неналежним позивачем в даній справі, його право не порушене, оскільки останній набув статусу органу управління майном 21.08.2020, тобто після підписання оскаржуваних правочинів, відповідач-2 не знав про обов`язок відповідача-1 отримувати дозвіл від органу управління.

4. Процесуальні дії в справі

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.04.2023 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено прокурору строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

10.05.2023 від прокурора надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 13.06.2023.

08.06.2023 від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 13.06.2023 з`явились прокурор, представники позивача та відповідача-2, представник відповідача-1 у засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, із урахуванням думки учасників справи, протокольною ухвалою задовольнив клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи та відклав підготовче засідання на 25.07.2023.

16.06.2023 від позивача надійшли пояснення.

26.06.2023 від відповідача надійшов відзив.

14.07.2023 від прокурора надійшла відповідь на відзив.

24.07.2023 від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження та, зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.08.2023.

У судове засідання 10.08.2023 з`явились прокурор та представник позивача. Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.08.2023 судове засідання відкладено на 12.09.2023.

12.09.2023 в судове засідання з`явились прокурор, представники позивача та відповідача-2, відповідача-1 у засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Прокурор та представники позивача в судовому засіданні 12.09.2023 надали пояснення по суті позовних вимог.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 12.09.2023 надав пояснення по суті заперечень на позов.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд дійшов висновку, що неявка представника відповідача-1 у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати спір за наявними матеріалами.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 12.09.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до статуту Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» (відповідач-1 (надалі - підприємство), затвердженого Міністерством аграрної політики України від 23.10.2008 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - статут), підприємство засноване на держаній власності та є державним унітарним комерційним підприємством (п.1.1., 1.4. статуту).

Згідно із п.2.1. статуту підприємство створене з метою:

- збереження і нарощування виробництва кращих племінних ресурсів в тваринництві;

- одержання і вирощування племінного молодняку кращих вітчизняних і світових порід великої рогатої худоби;

- забезпечення підприємств племоб`єднань і селекційно-гібридних центрів племінними плідниками;

- укомплектування племінним маточним поголів`ям племферм та товарних господарств будь-якої форми власності, які виявили бажання вирощувати племінні тварини;

- виконання державних завдань по реалізації племінних тварин.

Предметом діяльності підприємства є: сукупність виробничих, господарських, комерційних, товарно-посередницьких, постачальнико-збуткових, фінансових, соціальних функцій, робіт і послуг, які виконуються в інтересах самих виробників та споживачів продукції.

Підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, підприємство має право лише за попередньою згодою органу управління майном, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Господарським кодексом України та іншими актами законодавства України (п.3.5. статуту).

Відповідно до п.3.9. статуту підприємство здійснює володіння, користування землею й іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та законодавства України.

Згідно державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2 Державному підприємству «Племінний завод «Плосківський» передано 2 124, 3 г землі для сільськогосподарського виробництва.

Цілісний майновий комплекс Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» до складу якого, зокрема входить земельна ділянка площею 2 124, 3 г, відповідно до акта приймання-передачі від 20.12.2019 передано до сфери управління Фонду державного майна України (позивача).

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником та органом управління від імені держави відповідача-1 є Фонд державного майна України (позивач).

26.03.2020 між відповідачем-1 (надалі - замовник) та відповідачем-2 (надалі виконавець/підрядник) укладено договір про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору в порядку та на умовах цього договору виконавець надає власними силами, або із залученням субпідрядників, а замовник приймає та оплачує комплекс робіт та послуг з вирощування сільськогосподарської продукції, включно, але не обмежуючись проведенням сільськогосподарським робіт, зазначених у додатках до цього договору, на земельних ділянках, які перебувають у постійному користуванні замовника, на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2, які виконуються технікою виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки, засобів захисту рослин, добрив та насіннєвого матеріалу.

Згідно із п.1.2. договору строк виконання робіт/передачі врожаю до 01.12.2020.

Підрядник виконує сільськогосподарські роботи, які є предметом договору, з використанням власних паливно-мастильних матеріалів, добрив, ЗЗР, насіння тощо (надалі витрати матеріалів) та власною та/або орендованою технікою (п.1.3. договору).

У пункті 1.4. договору сторони погодили, що підрядник забезпечує вирощування та передачу замовнику врожаю/продукції в кількості відповідно до додатку 1 до цього договору.

Для виконання робіт та надання послуг підрядник може залучити субпідрядників (п.1.5. договору).

Відповідно до п.1.6. договору для належного виконання зобов`язань сторони домовились визначити межі та площі земельних ділянок, які підлягають обробітку за цим договором, відповідно до плану-схеми земельних ділянок, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Готова продукція, вирощена із матеріалів виконавця/підрядника, є власністю замовника (п.1.7. договору).

Відповідно до п.2.1. договору вартість робіт та матеріалів визначаються на підставі калькуляції додаток № 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами повного обсягу зобов`язань по цьому договору (п.9.1. договору).

Додатком № 1 від 26.03.2020 до договору встановлено перелік робіт та їх вартість, загальна сума яких складає 9 332 659, 00 грн.

17.04.2020 між відповідачем-1 (надалі підприємство-1) та відповідачем-2 (надалі підприємство-2) укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін та доповнень до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 про виконання сільськогосподарських робіт (надалі додаткова угода).

Пунктом 1 додаткової угоди сторони домовились у всьому тексті договору слово замовник замінити на підприємство-1, а слово підрядник на підприємство-2.

Пунктом 2 додаткової угоди сторони виклали розділ 1 договору (предмет договору) в новій редакції, а саме:

1.1. Сторони домовились об`єднати свої вклади та зусилля для організації спільного обробітку земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні підприємства-1 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2 та спільного вирощування сільськогосподарської продукції (далі продукції), вказаної в плані врожайності (додаток № 3 до цього договору) для досягнення наступних господарських цілей:

забезпечення підприємства-1 кормами для відгодівлі ВРХ;

збереження та підвищення якісних характеристик земельних ділянок, запобігання забур`яненню, деградації, ерозії земельних ділянок, підвищення родючості ґрунту та збільшення врожайності сільськогосподарських культур;

вирощування сільськогосподарської продукції.

1.2. За підсумками спільної діяльності кожна із сторін договору отримує наступні результати:

1.2.1. підприємство-1 отримує результат у вигляді частини фактично виробленої продукції в заліковій вазі, відповідно до плану врожайності визначеному в додатку №3 до договору;

1.2.2. підприємство-2 отримує результат у вигляді частини фактично виробленої продукції в заліковій вазі, відповідно до плану врожайності визначеному в додатку № 3 до договору.

1.3. Ведення спільних справ за договором здійснюється сторонами за їх згодою обсяг зобов`язань кожної сторони щодо вирощування продукції визначається в додатку 1 до договору, де вказується перелік та обсяг робіт, що будуть виконуватися сторонами, обсяг викладених сторонами сировини, матеріалів та засобів.

1.4. Сторони зобов`язувалися обмінюватися наявною в їх розпорядженні інформацією з питань, що становлять взаємний інтерес для сторін. Кожна із сторін має право ознайомлюватися зі всіма документами, щодо ведення спільних справ за цим договором, які становлять взаємний інтерес для сторін у межах дії договору; узгоджувати напрями підвищення товарності та рентабельності виробництва.

1.5. Сторони можуть надавати один одному будь-яку фінансову, технологічну або організаційну допомогу. При цьому майно та кошти не об`єднуються та в спільній власності не перебувають. Даний договір не позбавляє підприємство-1 права користування належними йому земельними ділянками та не надає права користувача чи орендаря підприємству-2.

Сторони розуміють, що положення Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2066 №185-V та постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном" не поширюється на управління об`єктами власності українського народу, визначеними частиною першої ст. 133 Конституції України, якими є земельні ділянки, що перебувають в постійному користуванні підприємства-1.

1.6. З метою розрахунку вартості та кількості майбутнього врожаю продукції сторони погоджують відповідний план врожайності (додаток № 3 до договору).

1.7. Передбачені в цьому договорі роботи виконуються підприємством-2 з власних або наданих підприємством-1 сировини, матеріалів та засобів (посівного матеріалу, добрив, засобів захисту рослин, паливно-мастильних матеріалів, сільськогосподарської техніки). При цьому використані підприємством-2 сировина, матеріали та засоби є власністю підприємства-2. Використані підприємством-1 сировина, матеріали та засоби є власністю підприємства-1. Отриманий результат у вигляді частини фактично виробленої продукції в заліковій вазі, вказаної в плані врожайності є власністю підприємства-1

1.8. Збирання продукції (соняшнику, кукурудзи) проводиться підприємством-2. Збирання іншої продукції (люцерни, вівса, кукурудзи на силос) може проводитися підприємством-1 самостійно.

1.9. Для належного виконання зобов`язань сторони домовились визначити межі та площі земельних ділянок, які підлягають обробітку за цим договором, відповідно до плану-схеми земельних ділянок, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Також пунктами 3, 4 та 5 додаткової угоди сторони виклали розділи 3, 4, 5 договору в новій редакції.

Так відповідно до п. п.2.1.- 2.3., 2.5. договору (в редакції додаткової угоди) порядок розподілу результатів спільної діяльності, зокрема розподіл продукції визначається сторонами в плані врожайності. Після закінчення збирання продукції (соняшнику, кукурудзи) підприємство-2 передає частину виробленої продукції підприємству-1, в розмірі визначеному в плані врожайності. Частина виробленої продукції після виконання підприємством-2 положень пункту 2.2. цього договору залишається в розпорядженні підприємтсовом-2. Ціна договору становить вартість фактично зібраної готової продукції.

Підприємство-1 зокрема зобов`язане забезпечити в будь-який час вільний доступ, представників та сільськогосподарської техніки підприємства-2 до земельних ділянок, визначених в цьому договорі, де виробляється продукція, не чинити перешкод підприємству-2 в збиранні врожаю, не залучати для виконання умов цього договору третіх осіб, зокрема для збирання продукції без попереднього погодження з підприємством-2 (п.3.1. договору в редакції додаткової угоди).

Підприємство-2 зокрема зобов`язане передати, визначену в плані врожайності частину зібраної з поля продукції, своєчасно та в повному обсязі провести визначені у додатку №1 до цього договору роботи на земельних ділянках підприємства-1, здійснювати збирання та ввезення продукції з поля (п.3.2. договору в редакції додаткової угоди).

У пункт 4.1. договору в редакції додаткової угоди відповідачі погодили, права підприємства-2, серед яких зокрема: право безперешкодного доступу до земельної ділянки, на якій вирощується продукція, безперешкодного доступу власної чи залученої сільськогосподарської техніки, безперешкодного збирання та вивезення продукції, право самостійно без погодження з підприємством-1 у будь-який час здійснювати збирання продукції.

У свою чергу пунктом 4.2. договору в редакції додаткової угоди передбачені права підприємства-1 серед яких право отримання, визначеному цим договором частину виробленої продукції.

Пунктом 7 додаткової угоди сторони домовились викласти додаток № 1 від 17.04.2020 до договору в новій редакції, яким встановлено перелік робіт та їх вартість.

Також відповідачами погоджено план врожайності за яким:

відповідач-1 отримує: 100% кукурудзи на силос на площі 115 г, 100% овесу на зелений корм на площі 48 г, 100% соняшника на площі 50, 100 % люцерни на площі 37 г, 10% кукурудзи на площі 300 г та 10 % соняшника на площі 700 г;

відповідач-2 отримує 90% кукурудзи на площі 300 та 90% соняшника на площі 700.

У подальшому, відповідно до акта розподілу товару від 24.11.2020 відповідачі здійснили розподіл вирощеної продукції 2020 року, а саме наступним чином:

кукурудза з-під комбайна в загальній кількості 907, 7 т, з яких: 816, 9 т. (90%) передано відповідачу-2 та 90, 8 т. (10%) передано відповідачу-1;

соняшник з-під комбайна в загальній кількості 414, 9 т, з яких: 373, 4 т. (90%) передано відповідачу-2 та 41,5 (10%) передано відповідачу-1.

Крім того, відповідачами погоджено розрахунок ціни продажу с/г культур станом на 24.11.2020, відповідно до якого ціна кукурудзи з-під комбайна за тонну становить 6 276, 00 грн та ціна соняшника з-під комбайна за тонну становить 16 936, 00 грн.

Таким чином загальна вартість кукурудзи та соняшнику одержаного від урожаю 2020 року складає 12 723 471, 00 грн (5 696 725, 20 грн (907, 7 т х 6 276, 00 грн) + 7 026 746, 40 грн (414, 9 т х 16 639, 00 грн)).

У матеріалах справи міститься лист відповідача-2 за вих. № 331 від 24.05.2021, в якому останній зазначив, що ініціатором укладення спірного договору являється Фонд державного майна (позивач), вказав, що спірний договорів який був погоджений з Фондом державного майна (позивачем).

Листом за вих. № 102/2022 від 25.07.2022 відповідача-1 повідомив, що у нього відсутня будь-яка документація щодо спірного договору, в зв`язку з перебуванням російських військ на його території в березні 2022 року.

Предметом даного позову є вимоги позивача про визнання недійсними договору, додаткової угоди до нього та стягнення в дохід держави всього одержаного сторонами за договором, а саме 12 723 471, 60 грн вартості вирощеної продукції 2020 року.

Підставами позову є незаконне укладання договору та додаткової угоди до нього, вказані правочини на думку прокурора є прихованими договором підряду та договором про спільну діяльність та укладання яких, відбулось умисно в супереч інтересам держави за відсутності згоди органа управління.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

З наведеного слідує, що недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Як вже зазначалось, позовні вимоги прокурора обґрунтовані тим, що спірний договір не відповідає ознакам договору підряду і є удаваним, оскільки на його думку укладений правочин фактично є договором про спільну діяльність.

Частиною 1 ст. 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Така правова позиція є усталеною та неодноразово висловлювалася Верховним Судом у численних постановах, зокрема, об`єднаною палатою Касаційного господарського суду від 15.06.2018р. у справі №916/933/17, постановах Касаційного господарського суду від 04.07.2018р. у справі №916/935/17, від 17.01.2019р. у справі №923/241/18 тощо.

Так, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів (ст. 837 Цивільного кодексу України).

У свою чергу в ст. 1130 Цивільного кодексу України визначено поняття договору про спільну діяльність. Так, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1131 Цивільного кодексу України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спеціальної діяльності.

Таким чином, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками (ст. 1133 Цивільного кодексу України).

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена в результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (ст. 1134 Цивільного кодексу України).

Пунктом 7 ст. 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.

Частинами 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України встановлено, що в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2 Державному підприємству «Племінний завод «Плосківський» передано 2 124, 3 г землі для сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п. «а» ч. 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» у державній власності залишаються земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних та галузевих академій наук.

Особливості управління та обмеження щодо розпорядження об`єктами державної власності встановлені Законом України від 21.09.2006 №185-V «Про управління об`єктами державної власності».

Статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

У силу положень ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктом управління об`єктами державної власності є, зокрема Фонд державного майна України.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником та органом управління від імені держави Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» (відповідача-1) є Фонд державного майна України (позивач).

Так, цілісний майновий комплекс Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» відповідно до акта приймання-передачі від 20.12.2019 передано до сфери управління Фонду державного майна України (позивача), до складу якого зокрема входить земельна ділянка площею 2 124, 3 г.

Враховуючи зазначене вище посилання відповідача-2, що Фонд державного майна України є неналежним позивачем в даній справі є безпідставними.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом положень ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно з ч. 4 ст. 4 наведеного закону орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі. При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

У розділі ІІІ «Права на землю» Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік правових титулів щодо земельних ділянок, до яких, зокрема, належить право власності на земельні ділянки та право користування ними, в тому числі право постійного користування.

Так, 26.03.2020 між відповідачем-1 (надалі - замовник) та відповідачем-2 (надалі виконавець/підрядник) укладено договір про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого в порядку та на умовах цього договору виконавець надає власними силами, або із залученням субпідрядників, а замовник приймає та оплачує комплекс робіт та послуг з вирощування сільськогосподарської продукції, включно, але не обмежуючись проведенням сільськогосподарським робіт, зазначених у додатках до цього договору, на земельних ділянках, які перебувають у постійному користуванні замовника, на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2, які виконуються технікою виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки, засобів захисту рослин, добрив та насіннєвого матеріалу.

У подальшому 17.04.2020 між відповідачем-1 (надалі підприємство-1) та відповідачем-2 (надалі підприємство-2) укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін та доповнень до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 про виконання сільськогосподарських робіт (надалі додаткова угода).

Пунктом 2 додаткової угоди відповідачі фактично змінили предмет договору та виклали його в наступній редакції:

1.10. Сторони домовились об`єднати свої вклади та зусилля для організації спільного обробітку земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні підприємства-1 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2 та спільного вирощування сільськогосподарської продукції (далі продукції), вказаної в плані врожайності (додаток № 3 до цього договору) для досягнення наступних господарських цілей: забезпечення підприємства-1 кормами для відгодівлі ВРХ; збереження та підвищення якісних характеристик земельних ділянок, запобігання забур`яненню, деградації, ерозії земельних ділянок, підвищення родючості ґрунту та збільшення врожайності сільськогосподарських культур; вирощування сільськогосподарської продукції.

1.11. За підсумками спільної діяльності кожна із сторін договору отримує наступні результати:

1.11.1. підприємство-1 отримує результат у вигляді частини фактично виробленої продукції в заліковій вазі, відповідно до плану врожайності визначеному в додатку №3 до договору;

1.11.2. підприємство-2 отримує результат у вигляді частини фактично виробленої продукції в заліковій вазі, відповідно до плану врожайності визначеному в додатку № 3 до договору.

1.12. Ведення спільних справ за договором здійснюється сторонами за їх згодою обсяг зобов`язань кожної сторони щодо вирощування продукції визначається в додатку 1 до договору, де вказується перелік та обсяг робіт, що будуть виконуватися сторонами, обсяг викладених сторонами сировини, матеріалів та засобів.

Підприємство-1 зокрема зобов`язане забезпечити в будь-який час вільний доступ, представників та сільськогосподарської техніки підприємства-2 до земельних ділянок, визначених в цьому договорі, де виробляється продукція, не чинити перешкод підприємству-2 в збиранні врожаю, не залучати для виконання умов цього договору третіх осіб, зокрема для збирання продукції без попереднього погодження з підприємством-2 (п.3.1. договору в редакції додаткової угоди).

Підприємство-2 зокрема зобов`язане передати, визначену в плані врожайності частину зібраної з поля продукції, своєчасно та в повному обсязі провести визначені у додатку №1 до цього договору роботи на земельних ділянках підприємства-1, здійснювати збирання та ввезення продукції з поля (п.3.2. договору в редакції додаткової угоди).

У пункт 4.1. договору в редакції додаткової угоди відповідачі погодили, права підприємства-2, серед яких зокрема: право безперешкодного доступу до земельної ділянки, на якій вирощується продукція, безперешкодного доступу власної чи залученої сільськогосподарської техніки, безперешкодного збирання та вивезення продукції, право самостійно без погодження з підприємством-1 у будь-який час здійснювати збирання продукції.

У свою чергу пунктом 4.2. договору в редакції додаткової угоди передбачені права підприємства-1 серед яких право отримання, визначеному цим договором частину виробленої продукції.

Так, відповідачі менш ніж через місяць від дати укладання договору уклали додаткову угоду, якою повністю змінили предмет спірного договору.

Договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

Виходячи зі змісту договору в редакції додаткової угоди, сторонами фактично передбачено виділення для спільної діяльності земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування відповідачу-1 та визначені права землекористувача (відповідача-2).

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки) на визначений строк.

Як зазначалось вище, відповідачами погоджено план врожайності за яким:

відповідач-1 отримує: 100% кукурудзи на силос на площі 115 г, 100% овесу на зелений корм на площі 48 г, 100% соняшника на площі 50 г, 100 % люцерни на площі 37 г, 10% кукурудзи на площі 300 г та 10 % соняшника на площі 700 г;

відповідач-2 отримує 90% кукурудзи на площі 300 г та 90% соняшника на площі 700 г.

У подальшому, відповідно до акта розподілу товару від 24.11.2020 відповідачі здійснили розподіл вирощеної продукції 2020 року, а саме наступним чином:

кукурудза з-під комбайна в загальній кількості 907, 7 т., з яких: 816, 9 т. (90%) передано відповідачу-2 та 90, 8 т. (10%) передано відповідачу-1;

соняшник з-під комбайна в загальній кількості 414, 9 т., з яких: 373, 4 т. (90%) передано відповідачу-2 та 41,5 (10%) передано відповідачу-1.

Відтак, розподіл вирощеної продукції здійснювався не те, що не в рівних частинах, а взагалі майже весь врожай отримував відповідач-2 (90%), тоді як відповідач-1 отримував лише 10 % урожаю, тому суд приходить до висновку, що так здійснювалась оплата за користування земельною ділянкою.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що умови спірного договору підпадають під ознаки орендних правовідносин, що врегульовано статтею 792 Цивільного кодексу України, Земельним кодексом України та Законом України "Про оренду землі".

Крім того в п. 1.5. договору в редакції додаткової угоди передбачено наступне: сторони можуть надавати один одному будь-яку фінансову технологічну або організаційну допомогу. При цьому майно та кошти не об`єднуються та в спільній власності не перебувають. Даний договір не позбавляє підприємство-1 права користування належними йому земельними ділянками та не надає права користувача чи орендаря підприємству-2. Сторони розуміють, що положення Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2066 №185-V та постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном" не поширюється на управління об`єктами власності українського народу, визначеними частиною першої ст. 133 Конституції України, якими є земельні ділянки, що перебувають в постійному користуванні підприємства-1.

Тобто відповідачі, погоджуючи вказаний пункт договору, умисно намагались приховати договір оренди земельної ділянки, яка належить державі, для отримання можливості користуватися такою земельною ділянкою та вилучати внаслідок такого користування урожай для отримання прибутку.

А тому суд приходить до висновку, що відповідачі розуміли протиправність своїх дій та намагались уникнути відповідальності за наслідки укладання такого правочину.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів.

Згідно з пп. "ї" п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Фонд державного майна погоджує державним підприємствам, установам, організаціям, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них.

Так порядок укладення договорів про спільну діяльність, стороною яких є державна організація, визначений постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012 "Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном" (далі - порядок).

Вказаним порядком, передбачено, що суб`єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб`єкту управління об`єктами державної власності, зокрема Національній або галузевій академії наук (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з такими документами: 1) попередньо погоджений сторонами проект договору; 2) засвідчені копії статутів (положень) суб`єкта господарювання та сторони (сторін), з якою (якими) передбачається укласти договір; 3) інформація про суб`єкта господарювання; 4) інформація про сторону (сторони), з якою (якими) передбачається укласти договір; 5) звіт про оцінку майна, що передбачається використовувати за договором, з висновком про його вартість, визначену на підставі незалежної експертної оцінки із застосуванням бази оцінки, що відповідає ринковій вартості; 6) обґрунтування способу використання державного майна з відповідними розрахунками.

Згідно п. 3 порядку, орган управління готує протягом місяця з дня надходження від суб`єкта господарювання звернення щодо погодження укладення договору за погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін`юстом відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України.

У подальшому, орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 цього порядку, та у разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення договору орган управління здійснює заходи щодо забезпечення його укладення суб`єктом господарювання відповідно до вимог законодавства.

Так в матеріалах справи відсутнє та відповідачами в порядку, передбаченому ГПК України, суду не надано доказів погодження укладання договору про спільну діяльність з органом управління майном.

Тобто, в разі якщо відповідачі спірним договором намагались приховати договір про спільну діяльність, в будь-якому випадку вони порушили встановлений законодавством порядок на укладання такого договору, а саме п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

Крім того, як встановлено судом вище, відповідач-1 є постійним користувачем земельної ділянки загальною площею 2 124, 3 г відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003050, зареєстрованого 29.12.1999 за номером 2, з цільовим призначенням: для сільськогосподарського виробництва.

Тобто правовим титулом земельної ділянки, в даному випадку є право постійного користування.

За змістом ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Крім того, правовий статус постійних землекористувачів визначається статтями 92, 95, 96 Земельного кодексу України, якими не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування.

Подібна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 21.06.2019 у справі №910/22880/17.

Суд враховує правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28.03.2018 у справі №915/166/17, відповідно до якої «Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки (відповідач-1) надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій».

В п.5.6 Рішення Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92 пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 22.09.2005 у справі № 1-17/2005 зазначено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі в частині передачі земель в суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені.

Право постійного користування на землі державної власності не надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій. Аналогічний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №920/22/18, від 06.11.2019 у справі №916/1424/18, від 19.08.2020 у справі №915/1302/19, від 07.07.2021 у справі №903/601/20, від 03.11.2021 у справі №918/1226/20, від 02.02.2022 у справі №927/1099/20, від 29.09.2022 у справі №918/351/21 (918/672/21), від 03.05.2023 у справі № 917/1817/21.

Як зазначалось, статтями 92, 95, 96 Земельного кодексу України не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування. Таким чином, в оспорюваному договорі не було дотримано істотних умов та порядку укладання договору оренди, внаслідок чого наявні підстави для визнання договорів про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020 та додаткову угоду № 1 від 17.04.2020, такими, які було вчинено з метою приховати договір оренди земельної ділянки.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що уповноваженими органами з розпорядження земельною ділянкою рішення щодо передання в оренду відповідачу-2 земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні відповідача-1, не приймалось, земельна ділянка в позивача не вилучались для їх передання в користування відповідачу-2.

Отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду земельної ділянки, яка є об`єктом державної власності та перебувають в постійному користуванні відповідача-1.

Разом з тим, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин.

Отже помилкове визначення прокурором правового обґрунтування спірних правовідносин не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, враховуючи встановлення судом ознак недійсності правочину на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України, як такого, що не відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з викладеним позовні вимога прокурора про визнання недійсними: договору про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020 та додаткової угоди № 1 від 17.04.2020 про внесення змін та доповнень до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 про виконання сільськогосподарських робіт, які укладені між Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» та Приватним підприємством «Соснова» підлягають задоволенню.

Крім того статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Верховний Суд, у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 виклав правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України в сукупності з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що у законодавстві відсутні визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства". Законодавство не містить ні орієнтованого переліку сфер, де існують ці державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді певною мірою конкретизував, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

У наукових працях зазначається, що поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

У ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України врегульовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Таким чином, здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору у справах про визнання правочину таким, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладено і в постановах Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 910/114/19, від 15.12.2021 у справі № 910/6271/17, від 13.01.2022 у справі № 908/3736/15.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність.

Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 вказує, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, як зазначено судом вище, відповідачі при укладанні додаткової угоди до договору передбачили, що:

- даний договір не позбавляє відповідача-1 права користування належними йому земельними ділянками та не надає права користувача чи орендаря відповідачу-2;

- сторони розуміють, що положення Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2066 №185-V та постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном" не поширюється на управління об`єктами власності українського народу, визначеними частиною першої ст. 133 Конституції України, якими є земельні ділянки, що перебувають в постійному користуванні відповідача-1.

Так відповідачі усвідомлювати протиправність укладеного правочину та намагались передбачити такі його умови, щоб приховати правочин, який вони дійсно укладають отримати прибуток та уникнути відповідальності за такі свої дії.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист відповідача-2 за вих. № 331 від 24.05.2021, в якому останній повідомив прокурора, що ініціатором укладення договору являється Фонд державного майна (позивач), а спірний договір був погоджений з Фондом державного майна (позивачем).

Тобто зі змісту вказаного листа можна дійти висновку, що відповідач-2 знав та розумів порушення порядку визначеного законом для укладання спірного договору.

Стаття 13 Конституції України встановлює, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Також відповідно до погодженого плану врожайності, акта розподілу товару від 24.11.2020 та розрахунку ціни продажу с/г культур станом на 24.11.2020, загальна вартість кукурудзи та соняшнику одержаного від урожаю 2020 року складає 12 723 471, 00 грн, тоді як відповідач-1 отримав лише 10 % від вказаної суми, а відповідач-2 90%, що ставить сторони укладеного правочину не в рівні умови, як для договору про спільну діяльність чи договору підряду яким відповідачі намагались приховати договір оренди земельної ділянки, яка належить державі, що в свою чергу призвело до зменшення частки, яку отримала держава за наслідками взятих на себе зобов`язань відповідачами за спірним договором та неотримання державою прибутку за використання земель державної форми власності.

Суд розцінює таку поведінку відповідачів як недобросовісну та вказане свідчить про наявність у них умислу приховати справжній правочин задля недотримання визначеного законом порядку для укладання такого виду договорів з метою отримання прибутку.

Судом встановлено, що спірний договір, який за своєю правовою природою є договором оренди землі, укладений у порушення вимог чинного законодавства та інтересам держави, що є підставою для визнання його недійсним згідно зі статями ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку ціни продажу сільськогосподарських культур станом на 24.11.2020, виходячи із цін СП ТОВ «Нібулон», ціна кукурудзи з-під комбайна за тонну становить 6 276, 00 грн та ціна соняшника з-під комбайна за тонну становить 16 936, 00 грн.

Згідно із актом розподілу товару від 24.11.2020, копія якого наявна в матеріалах справи, відповідачі здійснили розподіл вирощеної продукції 2020 року, а саме наступним чином:

кукурудза з-під комбайна в загальній кількості 907, 7 т., з яких: 816, 9 т. (90%) передано відповідачу-2 та 90, 8 т. (10%) передано відповідачу-1;

соняшник з-під комбайна в загальній кількості 414, 9 т., з яких: 373, 4 т. (90%) передано відповідачу-2 та 41,5 (10%) передано відповідачу-1.

Отже, загальна вартість кукурудзи та соняшнику одержаного від урожаю 2020 року складає 12 723 471, 00 грн (5 696 725, 20 грн (907, 7 т х 6 276, 00 грн) + 7 026 746, 40 грн (414, 9 т х 16 639, 00 грн)).

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що одержані відповідачами грошові кошти за спірним договором у розмірі 12 723 471, 60 грн (з відповідача-1: 569 725, 50 грн 10 % вартості кукурудзи + 702 674, 64 грн 10% вартості соняшника + з відповідача-2: 5 126 999, 70 грн 90 % вартості кукурудзи з + 6 324 071,76 грн 90% вартості соняшника), повинні стягуватися в дохід держави, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо наявності в заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області повноважень представляти інтереси держави в особі Фонду державного майна України в межах даного спору, суд зазначає таке.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України унормовано, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Підстави представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано положеннями Господарського процесуального кодексу України та статтею 23 Законом України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно з частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, а також у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №927/1099/20, від 16.07.2021 у справі №917/644/18 та від 09.02.2022 у справі №922/2399/21.

Встановлюючи підстави для представництва прокурором інтересів держави у суді, суд повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання прокурором обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:

а) отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру";

б) інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про вказане порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;

в) отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій), необхідних для здійснення представництва в суді.

Так, у ході розгляду цієї справи судом встановлено, що прокуратурою листом за вих. №52-419вих21 від 22.04.2021 та листом від 16.08.2022 за вих. №52-3608вих22т було повідомлено Фонд державного майна України про те, що в межах кримінального провадження №0000005 від 21.04.2021 було встановлено факт того, що між відповідачами укладено спірний договір.

Суд зазначає, що прокурор неодноразово звертався до Фонду державного майна листами щодо укладання відповідачами спірного правочину, однак, заходи цивільно-правового характеру з метою усунення порушень закону фондом не вжито.

Фонд державного майна листом за вих. №10-72-7255 від 27.03.2023 повідомив прокурора, що не вжив заходів для оскарження правочинів у судовому порядку, в зв`язку із відсутністю можливості сплати судового збору.

Броварська окружна прокуратура Київської області листом за вих.. 52-2389вих-23 від 27.03.2023 повідомила позивача про те, що нею підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Фонд державного майна про визнання недійсними договору, додаткової угоди та стягнення в дохід держави всього одержаного за договором.

Враховуючи обізнаність Фонд державного майна про порушення його прав, як власника та беручи до уваги невжиття вказаним органом заходів з метою поновлення порушених інтересів держави, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявний визначений Конституцією України виключний випадок, який обґрунтовує представництво прокурором інтересів держави в цій справі, оскільки відповідний компетентний орган бездіє протягом тривалого часу.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з позовом у даній справі прокурором належним чином було підтверджено бездіяльність компетентного органу, який знав про порушення інтересів держави, однак не звертався до суду з відповідним позовом, у зв`язку із відсутністю в нього можливості сплати судового збору.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, що вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Відповідно до статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Відповідно до положень статтей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування в даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачами не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та визнання недійсними договору про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020, укладений між Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» та Приватним підприємством «Соснова», додаткової угоди № 1 від 17.04.2020 про внесення змін та доповнень до договору, стягнення в дохід держави всього отриманого за договором із урожаю 2020 року, а саме: з відповідача-1 569 725, 50 грн (10 % вартості кукурудзи), 702 674, 64 грн (10% вартості соняшника), та з відповідача-2 5 126 999, 70 грн (90 % вартості кукурудзи), 6 324 071, 76 грн (90% вартості соняшника).

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог покладаються на відповідачів в рівних частинах.

Окрім цього, відповідно до платіжного доручення N 1117 прокуратурою 15.05.2023 сплачено 196 224, 08 грн судового збору за звернення з позовом до Господарського суду Київської області. Згідно з виписок ці кошти були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України.

Суд зазначає, що ціна позову становить 12 723 471, 60 грн, також заявлено дві немайнові вимоги, а тому позивачу належало сплатити 196 220, 10 грн ((12 723 471, 60 грн х 1,5%) + 2 684, 00 грн +2 684, 00 грн) судового збору, отже, позивачем було переплачено 3, 98 грн судового збору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Суд роз`яснює прокурору, що він у праві звернутися до суду з заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 3, 98 грн.

Керуючись ст.ст. 73-74, 77-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах Фонду державного майна України до 1) Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський», 2) Приватного підприємства «Соснова» задовольнити.

2. Визнати недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт № 26/03-2020 від 26.03.2020, укладений між Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» та Приватним підприємством «Соснова».

3. Визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 17.04.2020 про внесення змін та доповнень до договору № 26/03-2020 від 26.03.2020 про виконання сільськогосподарських робіт, укладену між Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» та Приватним підприємством «Соснова».

4. У дохід держави стягнути з Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» (07450, Київська область, Броварський район, село Плоске, вулиця Незлежності, будинок 2, ідентифікаційний код 00849652) 569 725 (п`ятсот шістдесят дев`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн 50 коп. 10 % вартості кукурудзи з-під комбайну із урожаю 2020 року та 702 674 (сімсот дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн 64 коп. 10% вартості соняшника з-під комбайну із урожаю 2020 року.

5. У дохід держави стягнути з Приватного підприємства «Соснова» (08423, Київська область, Бориспільський район, село Соснова, ідентифікаційний код 03753450) 5 126 999 (п`ять мільйонів сто двадцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 70 коп. 90 % вартості кукурудзи з-під комбайну із урожаю 2020 року та 6 324 071 (шість міліонів триста двадцять чотири тисячі сімдесят одну) грн 76 коп. 90% вартості соняшника з-під комбайну із урожаю 2020 року.

6. Стягнути з Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» (07450, Київська область, Броварський район, село Плоске, вулиця Незлежності, будинок 2, ідентифікаційний код 00849652) на користь Київської обласної прокуратури ( 01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2, ідентифікаційний код 02909996) 98 110 (дев`яносто вісім тисяч сто десять) грн 05 коп. судового збору.

7. Стягнути з Приватного підприємства «Соснова» (08423, Київська область, Бориспільський район, село Соснова, ідентифікаційний код 03753450) на користь Київської обласної прокуратури ( 01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2, ідентифікаційний код 02909996) 98 110 (дев`яносто вісім тисяч сто десять) грн 05 коп. судового збору.

8. Після набрання рішенням суду законної сили видати накази.

9. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 10.10.2023

Суддя В.М. Антонова