ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2023 р. Справа№ 910/13461/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023

у справі № 910/13461/22 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс"

про стягнення 327 782,16 грн,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Залізниця) в особі філії "Центр охорони здоров`я Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Медичний заклад) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" (далі - Товариство) 278745,93 грн страхового відшкодування, 4 169,73 грн 3% річних та 44 866,50 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання медичної допомоги застрахованим особам №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 в частині оплати страхового відшкодування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №910/13461/22 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача основний борг в сумі 278 745,93 грн, 4169,73 грн 3% річних та 4 243,73 грн судового збору. Даним рішенням відмовлено у стягненні пені у розмірі 44 866,50 грн, а ухвалою від 24.04.2023 - вимогу відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишено без розгляду.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо повної оплати страхового відшкодування за договором внаслідок неправомірного внесення змін до договору в односторонньому порядку; визначеності обсягів та лімітів вартості медичної допомоги згідно додатку 1.3 до договору, а не за Програмою добровільного медичного страхування пенсіонерів ПАТ "Українська залізниця", про введення в дію якої відповідач повідомив листом; оскільки позивач звернувся до суду у грудні 2022 року, заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимоги про стягнення основної заборгованості за вересень-листопад 2017 року та 3% не підлягає задоволенню в силу приписів пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України та пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, за якими під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) загальний строк позовної давності у 3 роки продовжуються на строк дії такого карантину; оскільки до вимоги про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, тому строк позовної давності за вимогою про стягнення неустойки позивачем було пропущено, а відтак дана позовна вимога не підлягає задоволенню; докази щодо розміру понесених судових витрат були подані відповідачем з порушенням приписів частини 8 статті 129 ГПК України, а тому підлягають залишенню судом без розгляду.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що господарським судом було прийнято рішення з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без належного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство зазначило, що Медичний заклад вийшов за межі Правил добровільного медичного страхування "Стандарт", внаслідок чого у відповідача відсутні підстави для виплати страхового відшкодування згідно наданих позивачем актів; страхова виплата не може перевищувати ліміту, встановленого договором страхування; судом не встановлено належними та допустимими доказами вартості видатків по кожному страховому випадку у порядку, визначеному пунктом 4.3. договору; відповідачем сплачено вартість послуг згідно контррозрахунку, виконаного на підставі пункту 2.4.2. договору, а тому у нього відсутня заборгованість за договором; вартість послуг адвоката відповідача визначена у фіксованому розмірі, а тому суд не був позбавлений можливості здійснити розподіл судових витрат.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2023 у справі № 910/13461/22 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Майданевича А.Г., суддів: Суліма В.В., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13461/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №910/13461/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

12.06.2023 матеріали справи № 910/13461/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/13461/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

26.06.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі № 910/13461/22, розгляд якої призначено на 28.08.2023; учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу - протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали.

Медичний заклад скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, та 19.07.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду та 25.07.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів суду апеляційної інстанції подав три ідентичні відзиви на апеляційну скаргу відповідача, в яких просив закрити апеляційне провадження, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, Медичний заклад зауважив про безпідставність тверджень відповідача про надання позивачем послуг на суму, що перевищує страхові ліміти, оскільки наказ відповідача №24 від 30.08.2017 не є підставою для внесення змін до договору про надання медичної допомоги застрахованим особам №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 та прямо суперечить частині 1 статті 651 ЦК України та пункту 10.2. зазначеного правочину; вказаним наказом відповідач в односторонньому порядку змінив граничні межі видатків на надання медичної допомоги застрахованим особам, проте таке зменшення не було погоджено з позивачем у встановленому законом та договором порядку, про що свідчить непідписання Медичним закладом додаткової угоди №7 та додатку №4 до неї; незважаючи на недосягнення згоди щодо внесення відповідних змін до договору, Медичний заклад надавав послуги в граничних межах видатків та згідно переліку, визначених Програмою добровільного медичного страхування за договором, однак відповідач здійснював нарахування та відшкодування за зменшеною ціною; одностороннє зменшення відшкодування фактично було застосовано Товариством до вразливої верстви населення - громадян похилого віку; порядок та строк проведення розрахунків визначений пунктом 4.4., а не пунктом 4.3. договору, про що помилково вказував апелянт.

Також у прохальній частині відзивів Медичним закладом викладено клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

Службовою запискою секретаря судової палати та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/803/23 від 12.09.2023 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Майданевича А.Г. на довготривалому лікарняному з 28.08.2023 та з метою недопущення затягування розгляду справи, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/13461/22.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2023 апеляційну скаргу Товариства у справі № 910/13461/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №910/13461/22 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Агрикової О.В.; розгляд апеляційної скарги призначено на 04.10.2023; задоволено клопотання Медичного закладу про участь у призначеному судовому засіданні у справі №910/13461/22 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

22.09.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли два аналогічні клопотання про долучення до матеріалів справи довіреностей представників.

Порядок закриття апеляційного провадження врегульовано статтею 264 ГПК України.

Розглянувши клопотання позивача про закриття апеляційного провадження, колегія суддів вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки Медичним закладом не наведено жодних аргументів та підстав, передбачених статтею 264 ГПК України.

У судовому засіданні 04.10.2023 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

04.10.2023 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.08.2014 між Товариством (далі за текстом договору - страховик) та Державним лікувально-профілактичним закладом "Центральна клінічна лікарня Укрзалізниці", правонаступником якого є Медичний заклад, було укладено договір про надання медичної допомоги застрахованим особам №14/08/2014-ПЗ, за умовами розділу 1 якого останній зобов`язався надавати медичну допомогу застрахованим особам страховика, а страховик - здійснювати страхові виплати (відшкодування) Медичному закладу за фактично надану медичну допомогу в обсягах Програм добровільного медичного страхування (далі - ПДМС), зразки яких наведені у додатку №1 до цього договору.

Даний правочин підписаний уповноваженими представниками Товариства та Медичного закладу та скріплений печатками зазначених сторін.

Згідно з підпунктом 2.1.5. пункту 2.1. договору Медичний заклад зобов`язався до 10 числа місяця, наступного за звітним (за виключенням вихідних та святкових днів) надсилати страховику наступні документи: акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМС - 2 екз. (додаток 3, який також подається в електронному вигляді у форматі Exel); акт звірки взаєморозрахунків - 2 екз. (додаток №4, який також подається в електронному вигляді у форматі Exel); протоколи лікування застрахованої особи (додаток 5) - на вимогу страховика; заяви застрахованих осіб на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися. Зразок заяви наведено у додатку №6. Заява вилучається у застрахованої особи з договору ДМС.

Відповідно до підпункту 2.2.1. пункту 2.2. договору медичний заклад має право самостійно визначати обсяг необхідної медичної допомоги та медичних послуг, які потрібно надати застрахованим особам згідно з умовами ПДМС.

У підпункті 2.3.2. пункту 2.3. договору вказано, що страховик зобов`язаний відшкодувати Медичному закладу суму страхового відшкодування згідно ПДМС, яка складається з: вартості видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку, вартості фактично наданих медикаментів, вартості фактично наданих продуктів харчування.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що страховик має право: контролювати обсяги медичної допомоги, що надається застрахованим особам, шляхом проведення перевірок, а у випадку виникнення спірних питань, діяти відповідно до Положення про медико-страхову експертизу, узгодженого на момент підписання цього договору (додаток 7) (підпункт 2.4.1.); перевіряти правильність складених медичним закладом звітних документів, вказаних в пункті 2.1.5. договору, та виконання дотримання зобов`язань згідно умов цього договору (підпункт 2.4.2.); не відшкодовувати медичному закладу видатки на надання медичної допомоги, яка не передбачена ПДМС, або відноситься до переліку виключень із страхових випадків (підпункт 2.4.3.); одержувати від медичного закладу інформацію, медичну чи фінансову документацію, що стосується медичної допомоги застрахованим особам (підпункт 2.4.4.).

Надання медичної допомоги застрахованим особам проводиться при наявності документу, що посвідчує особу, діючого договору добровільного медичного страхування та підтвердження статуту застрахованої особи від страховика. Підтвердження статусу застрахованої особи відбувається в телефонному режимі.

Згідно з пунктом 3.2. договору Медичний заклад встановлює діагноз захворювання застрахованої особи та надає їй необхідну допомогу. Сума страхового відшкодування за надану медичну допомогу не може перевищувати страхову суму, що встановлена ПДМС.

Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України на рахунок Медичного закладу (пункти 4.1., 4.2. договору).

Відповідно до пункту 4.3. договору підставою для відшкодування витрат медичному закладу за цим договором є належним чином оформлені та підписані наступні документи:

- акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМС (додаток 3);

- акт звірки взаєморозрахунків (додаток 4);

- протоколи лікування застрахованої особи (додаток 5) (на вимогу страховика);

- заяви застрахованих осіб на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися (додаток 6).

Пунктом 4.4. договору передбачено, що після отримання акту про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам в паперовій формі страховик повинен перевірити та, при відсутності у ньому помилок, підписати акт в строк до 5 календарних днів з дня отримання, за виключенням вихідних та святкових днів. Розрахунки здійснюються протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання Медичним закладом та страховиком акту про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам та Актів звірки взаєморозрахунків.

За положеннями пункту 5.2. договору сторони зобов`язалися не чинити дій, що можуть нанести фінансовий чи будь-який інший збиток одній із сторін, гарантують своєчасне оформлення всіх документів, необхідних для виконання взятих на себе зобов`язань за цим правочином.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що за невиконання взятих пунктом 4.4. договору строків оплати, страховик сплачує Медичному закладу пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення такої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з початку нарахування прострочення.

Цей договір вступає в силу з 01.08.2014 та діє потягом 12 календарних місяців. Якщо протягом 30 календарних днів до завершення терміну дії договору будь-яка з сторін не направить письмове повідомлення про завершення терміну дії договору, він вважається пролонгованим на тих же умовах на той же термін. Договір вважається припиненим з моменту проведення остаточних взаєморозрахунків між сторонами (пункти 8.1., 8.3., 8.4 договору).

За умовами пункту 10.2. зазначеного правочину зміни та доповнення умов цього договору оформлюються сторонами Договорами про внесення змін, які є невід`ємною частиною даної угоди.

Відповідно до розділу 11 договору визначено наступні додатки до цієї угоди:

1. Додаток 1 - Програми добровільного медичного страхування.

2. Додаток 2 - Перелік відповідальних осіб та номери їх контактних телефонів.

3. Додаток 3 - Акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам.

4. Додаток 4 - акт звірки взаєморозрахунків.

5. Додаток 5 - Протокол лікування Застрахованої особи.

6. Додаток 6 - Зразок заяви на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховим випадком, що стався.

7. Додаток - Положення про медико-страхову експертизу.

Додатковою угодою №5 від 01.09.2016 сторони внесли зміни до договору, доповнивши його додатком №1.2 Програми добровільного медичного страхування "Класична" та "Стандарт". Вказана додаткова угода є невід`ємною частиною договору та набирає чинності з моменту її підписання сторонами, всі інші умови залишаються незмінними.

Додатковою угодою №6 від 30.12.2016 сторони погодили доповнити договір додатком №1.3. Дана додаткова угода відповідно до статті 631 ЦК України набуває чинності з 01.09.2016. Інші умови договору залишаються без змін.

Супровідними листами від 06.10.2017, 07.11.2017 та від 07.12.2017 позивач направив відповідачу обумовлену договором документацію для проведення розрахунків за надані послуги за період з вересня 2017 року по листопад 2017 року.

Однак листом від 22.11.2017 №1272 Товариство відмовилося у проведенні повного розрахунку за наданими актами Медичного закладу у зв`язку з внесенням з 01.09.2017 змін до Програми добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт" за договорами страхування пенсіонерів Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", про що позивач був повідомлений на спільній нараді.

У зв`язку з несплатою Товариством у повному обсязі вартості наданих послуг застрахованим особам пенсійного віку за договором №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014, Медичний заклад звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 278745,93 грн основного боргу за період вересень-листопад 2017 року, 4 169,73 грн 3% річних, та 44866,50 грн пені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що за правовою природою укладений сторонами договір є договором про надання послуг, за яким, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до розділу 1 договору Медичний заклад зобов`язався надавати медичну допомогу застрахованим особам страховика, а Товариство - здійснювати страхові виплати (відшкодування) Медичному закладу за фактично надану медичну допомогу в обсягах Програм добровільного медичного страхування, зразки яких наведені у додатку №1 до цього договору.

Отже, укладення Медичним закладом та Товариством договору від 01.08.2014 про надання медичної допомоги застрахованим особам №14/08/2014-ПЗ було спрямоване на надання Медичним закладом послуг, спрямованих на зміцнення здоров`я пацієнта (застрахованої особи) відповідно до умов договору, та одночасного обов`язку Товариства по здійсненню їх оплати у встановлений договором порядок та строк.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як було раніше зазначено, відповідно до пункту 4.3. договору підставою для відшкодування витрат медичному закладу за цим договором є належним чином оформлені та підписані наступні документи:

- акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМС (додаток 3);

- акт звірки взаєморозрахунків (додаток 4);

- протоколи лікування застрахованої особи (додаток 5) (на вимогу страховика);

- заяви застрахованих осіб на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися (додаток 6).

Пунктом 4.4. договору передбачено, що після отримання акту про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам в паперовій формі страховик повинен перевірити та, при відсутності у ньому помилок, підписати акт в строк до 5 календарних днів з дня отримання, за виключенням вихідних та святкових днів. Розрахунки здійснюються протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання Медичним закладом та страховиком акту про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам та Актів звірки взаєморозрахунків.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору Супровідним листом від 06.10.2017 Медичний заклад надав Товариству: акт виконаних робіт №09/17 від 06.10.2017 на суму 233 125,98 грн, акт про відшкодування витрат, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСПЗ, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСЗ, акт про надходження та використання медикаментів для застрахованих осіб, акт звірки фінансових взаєморозрахунків, заяви застрахованих осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСПЗ, заяви застрахованих осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСПЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСЗ, талони до договору добровільного медичного страхування застрахованих за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтверджують статус застрахованих осіб за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтверджують статус застрахованих осіб за ПДМСЗ, видаткові накладні №50633955 від 01.09.2017, №50888005 від 20.09.2017. Вищезазначені документи були отримані наручно відповідачем 19.10.2017, що засвідчено підписом уповноваженого представника Товариства.

Супровідним листом від 07.11.2017 Медичний заклад надав Товариству: акт виконаних робіт №10/17 від 07.11.2017 на суму 255788,37 грн, акт про відшкодування витрат, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСПЗ, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСЗ, акт про надходження та використання медикаментів для застрахованих осіб, акт звірки фінансових взаєморозрахунків, заяви застрахованих осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСПЗ, заяви застрахованих осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСПЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСЗ, талони до договору добровільного медичного страхування застрахованих за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтверджують статус застрахованих осіб за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтверджують статус застрахованих осіб за ПДМСЗ, видаткова накладна №51435535 від 20.10.2017. Вищезазначені документи були отримані наручно відповідачем 16.11.2017, що засвідчено підписом уповноваженого представника Товариства.

Супровідним листом від 07.12.2017 Медичний заклад надав Товариству: акт виконаних робіт №11/17 від 07.12.2017 на суму 430604,04 грн, акт про відшкодування витрат, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСПЗ, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСЗ, акт про надходження та використання медикаментів для застрахованих осіб, акт звірки фінансових взаєморозрахунків, заяви застрахованих осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСПЗ, заяви застрахованих осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСПЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСЗ, талони до договору добровільного медичного страхування застрахованих за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтверджують статус застрахованих осіб за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтверджують статус застрахованих осіб за ПДМСЗ, видаткова накладна №5167829 від 10.11.2017, №51678219 від 10.11.2017, №51698832 від 13.11.2017, №51815412 від 20.11.2017, №51944749 від 28.11.2017, №5194474 від 28.11.2017. Вищезазначені документи були отримані наручно відповідачем 13.12.2017, що засвідчено підписом уповноваженого представника Товариства.

Проте листом від 22.11.2017 №1272 Товариство відмовилося у проведенні повного розрахунку за наданими актами Медичного закладу у зв`язку з внесенням з 01.09.2017 змін до Програми добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт" за договорами страхування пенсіонерів Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", про що позивач був повідомлений на спільній нараді.

За положеннями пункту 5.2. договору сторони зобов`язалися не чинити дій, що можуть нанести фінансовий чи будь-який інший збиток одній із сторін, гарантують своєчасне оформлення всіх документів, необхідних для виконання взятих на себе зобов`язань за цим правочином.

Водночас, згідно з положеннями підпунктів 2.4.1.-2.4.4. пункту 2.4. договору страховик має право: контролювати обсяги медичної допомоги, що надається застрахованим особам, шляхом проведення перевірок, а у випадку виникнення спірних питань, діяти відповідно до Положення про медико-страхову експертизу, узгодженого на момент підписання цього договору (додаток 7); перевіряти правильність складених медичним закладом звітних документів, вказаних в пункті 2.1.5. договору, та виконання дотримання зобов`язань згідно умов цього договору; не відшкодовувати медичному закладу видатки на надання медичної допомоги, яка не передбачена ПДМС, або відноситься до переліку виключень із страхових випадків; одержувати від медичного закладу інформацію, медичну чи фінансову документацію, що стосується медичної допомоги застрахованим особам.

З матеріалів справи вбачається, що вартість наданих послуг за актом №9-17 від 06.07.2017 про надану медичну допомогу за закінченими страховими випадками з 01.09.2017 по 30.09.2017 (76 страхувальника), яка підлягає відшкодуванню позивачу за його актом, становить 149 027,42 грн.

Разом із цим, за розрахунком відповідача, сума відшкодування за вказаний період становить 116 942,05 грн.

Також вартість наданих послуг за актом №10-17 від 07.11.2017 про надану медичну допомогу за закінченими страховими випадками з 01.10.2017 по 31.10.2017 (93 страхувальника), яка підлягає відшкодуванню позивачу за його актом, становить 186916,98 грн.

Разом із цим, за розрахунком відповідача, сума відшкодування за вказаний період становить 95 281,34 грн.

У той же час вартість наданих послуг за актом №11-17 від 07.12.2017 про надану медичну допомогу за закінченими страховими випадками з 01.11.2017 по 30.11.2017 (173 страхувальника), яка підлягає відшкодуванню позивачу за його актом, становить 333890,54 грн.

Разом із цим, за розрахунком відповідача, сума відшкодування за вказаний період становить 178 865,62 грн.

Отже, предметом даного спору є стягнення 278 745,93 грн недоплаченої вартості наданих медичних послуг страхувальникам пенсійного віку за період вересень-листопад 2017 року (149027,42 грн - 116942,05 грн) + (186916,98 грн - 95281,34) + (333890,54 грн - 178865,62 грн), з яких: залишок суми боргу за вересень 2017 року становить 32 085,37 грн, за жовтень 2017 року - 91 635,64 грн, за листопад 2017 року - 155 024,92 грн.

У пункті 2.3. договору вказано, що страховик зобов`язаний відшкодувати медичному закладу суму страхового відшкодування згідно ПДМС, яка складається з: вартості видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку; вартості фактично наданих медикаментів; вартості фактично наданих продуктів харчування.

У розділі 3 договору сторонами визначено порядок надання медичної допомоги. Зокрема, пунктом 3.1. погоджено, що надання медичної допомоги застрахованим особам проводиться при наявності документу, що посвідчує особу, діючого договору добровільного медичного страхування та підтвердження статусу застрахованої особи від страховика. Підтвердження статусу застрахованої особи відбувається в телефонному режимі.

Згідно з пунктом 3.2. договору Медичний заклад встановлює діагноз застрахованої особи та надає їй необхідну допомогу. Сума страхового відшкодування за надану медичну допомогу не може перевищувати страхову суму, що встановлена ПДМС.

Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства щодо обов`язковості виконання зобов`язання за договором, а також умов договору, варто зауважити, що медичний заклад зобов`язався надавати медичну допомогу застрахованим особам саме в межах умов та лімітів, визначених ПДМС, які окремо погоджені в додатках до цього договору.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, додатковою угодою №6 від 30.12.2016 сторони погодили доповнити договір додатком №1.3.

У пункті 3 вказаної додаткової угоди сторони визначили, що дана додаткова угода відповідно до статті 631 ЦК України набуває чинності з 01.09.2016.

Таким чином, Медичний заклад та Товариство дійшли згоди про введення в дію з 01.09.2016 нової Програми добровільного медичного страхування, умови якої визначені додатком 1.3.

У зазначеному додатку до договору сторонами погоджено межі видатків на надання медичної допомоги застрахованим особам, а саме: на проведення діагностичних процедур в стаціонарних відділеннях, денному стаціонарі, в амбулаторно-поліклінічних умовах - 1000,00 грн; вартість видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку з урахуванням харчування - ліжко-день - 95,00 грн; вартість видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку - ліжко-день у денному стаціонарі - 30,00 грн.

Однак, на думку апелянта, наказом Товариства від 30.08.2017 №24 внесено зміни у Програму добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт" шляхом викладення її у новій редакції.

У зв`язку з цим Медичний заклад при наданні послуг за договором був зобов`язаний ознайомитися з вказаними змінами та враховувати нові межі видатків на надання медичної допомоги застрахованим особам-пенсіонерам та переліку послуг, щоб отримати відшкодування.

Проте колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами апелянта, виходячи з наступного.

Приписами статті 525 ЦК України передбачено заборону односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 10.2. зазначеного правочину сторони чітко встановили, що зміни та доповнення умов цього договору оформлюються сторонами договорами про внесення змін, які є невід`ємною частиною даної угоди.

Колегією суддів встановлено, що додаткова угода №7, якою було запропоновано доповнити договір додатком 1.4. у зв`язку з прийняттям Товариством наказу від 30.08.2017 №24 , яким внесено зміни у Програму добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт", не була підписана та скріплена печатками сторін, а тому не була укладена.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що ані умовами спірного договору, ані приписами чинного законодавства не передбачено право відповідача на односторонню зміну умов зазначеного правочину.

Таким чином, надаючи послуги у спірний період, Медичний заклад цілком правомірно керувався положеннями договору з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №6 від 30.12.2016.

Медичний заклад не був зобов`язаний керуватися умовами Програми добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт" у редакції наказу Товариства від 30.08.2017 №24, оскільки відповідні зміни не були внесені до договору.

Також, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що між Медичним закладом та Товариством склалися саме господарські правовідносини, які регулюються, в першу чергу, главою 63 ЦК України, натомість між відповідачем та застрахованими особами - страхові, які регулюються главою 67 ЦК України та Законом України "Про страхування".

Враховуючи зазначене, страхову виплату за статтею 9 Закону України "Про страхування" не варто ототожнювати під страховою виплатою (відшкодування) у договорі, під якою розуміється оплата за надані медичні послуги в межах лімітів та обсягів, передбачені Програмою добровільного медичного страхування, які є додатками до договору.

Проте, як було зазначено раніше, додаткова угода №7, якою пропонувалося доповнити договір додатком 1.4., в якому відображено зміни за наказом Товариства від 30.08.2017 №24, так і не була укладена між сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості посилання відповідача в якості відмови від підписання актів наданих послуг за вересень-листопад 2017 року на визначення обсягів та лімітів вартості медичної допомоги на підставі додатку 1.3 до договору, а не Програми добровільного медичного страхування пенсіонерів ПАТ "Українська залізниця" згідно наказу від 30.08.2017 №24.

Доказів перевищення меж лімітів та обсягів наданої медичної допомоги за договором у редакції додаткової угоди №6 від 30.12.2016 відповідачем не було надано й відповідні докази відсутні у матеріалах справи.

З урахуванням зазначеного та враховуючи положення 4.4. договору, відповідач неправомірно ухилився від підписання (погодження) актів про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за період з вересня 2017 року по листопад 2017 року, наданих позивачем, у зв`язку з чим має заборгованість у розмірі 278 745,93 грн.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо повної оплати наданих позивачем послуг з надання медичної допомоги за договором за період з вересня 2017 року по листопад 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у апелянта основної суми заборгованості у розмірі 278 745,93 грн (149027,42 грн - 116942,05 грн) + (186916,98 грн - 95281,34) + (333890,54 грн - 178865,62 грн), а тому позовна вимога про стягнення вказаної суми боргу підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем коштів за поставлений товар, позивачем нараховано до стягнення 4 169,73 грн 3% річних, з яких: 479,96 грн, нарахованих за період з 02.11.2017 по 03.05.2018, на суму боргу за вересень 2017 року у розмірі 32085,37 грн, 1370,77 грн, нарахованих за період з 30.11.2017 по 31.05.2018, на суму боргу за жовтень 2017 року у розмірі 91 635,64 грн, 2 319,00 грн, нарахованих за період з 28.12.2017 по 28.06.2018, на суму боргу за листопад 2017 року у розмірі 155 024,92 грн.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджатись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 14 ГПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України).

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних за відповідні періоди, які не перевищують розраховані судом суми та беручи до уваги положення частини 2 статті 237 ГПК України, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4 169,73 грн, а відтак, позовна вимога про стягнення вказаної компенсаційної виплати підлягає задоволенню повністю.

Також, у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем коштів за поставлений товар, позивачем нараховано до стягнення 44 866,50 грн пені, нарахованої за період з 27.10.2017 по 12.07.2018, згідно з наданого позивачем розрахунком.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

За частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України).

В силу статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що за невиконання вказаних у пункті 4.4. договору строків оплати, страховик сплачує медичному закладу пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення такої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з початку нарахування прострочення.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, Медичним закладом цілком обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення зазначеної штрафної санкції.

Проте під час розгляду справи у суді першої інстанції Товариство заявило клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності щодо стягнення основної заборгованості, 3% річних та пені.

Згідно зі статтями 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а щодо вимоги про стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність тривалістю в один рік.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: "Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 02.12.2022, що підтверджується даними щодо дати оформлення поштового відправлення, які міститься на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду.

За таких обставин, дія Закону України від 30.03.2020 № 540-IX фактично збільшує строк позовної давності про стягнення основної заборгованості та 3% річних, оскільки трирічний строк позовної давності по даним вимогам припадає після встановлення на всій території карантину, на відміну від, вимоги про стягнення пені, строк позовної давності в один рік по якій сплив.

У своєму позові Медичний заклад вказав про переривання позовної давності внаслідок визнання Товариством спірної заборгованості, що підтверджується листом від 18.05.2020 №713, та внаслідок сплати спірної заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку від 14.05.2020.

Однак суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними доводами позивача, виходячи з наступного.

За статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи наявна копія листа від 18.05.2020 №713 (т. 1, а.с. 132, 133), проте у ньому відповідач не погоджується з сумою заборгованості й вказує іншу суму боргу. Крім цього, з цього ж листа не випливає, що спірна заборгованість включена до суми, яка визнається Товариством.

Також колегією суддів встановлено, що в цьому ж листі, що підтверджується випискою по рахунку від 14.05.2020 (т. 2, а.с. 175) відповідач сплатив на користь позивача 300 000,00 грн.

Разом із цим, вказана сума коштів була сплачена за страховим актом від 30.06.2017 №401/17-ПЗП-МЗ, тобто за період, який передував виникненню спірної заборгованості.

Отже, доводи Медичного закладу про переривання строку позовної давності є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги Медичного закладу про стягнення суми основного боргу у розмірі 278 745,93 грн та 3% річних у розмірі 4 169,73 грн підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки строк позовної давності по цим вимогам не був пропущеним, та про відмову у задоволенні вимоги про стягнення пені у розмірі 44 866,50 грн у зв`язку зі спливом позовної давності.

У своїй апеляційній скарзі Товариство також зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вартість послуг адвоката відповідача визначена у фіксованому розмірі і визначена додатковою угодою, а тому суд не був позбавлений можливості здійснити розподіл судових витрат з урахуванням проведених процесуальних дій та відмови в частині позовних вимог.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 14 000,00 грн відповідачем надано суду копії: договору про надання правничої допомоги від 10.01.2022 №10/01/22-АП, додаткової угоди до зазначеного правочину від 02.01.2023 №29, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1319343, виданого Адвокатським об`єднанням "Інс.Лоу Груп" (далі - Адвокатське об`єднання) на ім`я адвоката Проца Андрія Володимировича, довіреності Товариства від 11.01.2023 №14 на ім`я Гусєва Павла Володимировича. Крім того, у матеріалах справи №910/13461/22 наявні копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Проца А.В. серії КС №9406/10 від 18.09.2020 та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Гусєвим П.В. серії КС №11030/10 від 13.02.2023.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

За умовами укладеного між Товариством (у тексті договору - Клієнт) та Адвокатським об`єднанням договору про надання правничої допомоги №10/01/22-АП від 10.01.2022, відповідно до пункту 1.1. якого Адвокатське об`єднання зобов`язалося на підставі звернення Клієнта здійснити представництво, захист, або надати інші види правової допомоги Клієнту, що вказані в цьому договорі на умовах і в порядку, що визначені цим правочином, а Клієнт - оплатити надання правничої допомоги у розмірі та в строки встановлені цим договором.

Згідно з підпунктом 3.1.1. пункту 3.1. за надання правничої допомоги Адвокатським об`єднанням у справах, у яких останній є відповідачем при ціні позову понад 50 000,00 грн, Клієнт сплачує гонорар (винагороду) у розмірі 4 000,00 грн.

При цьому розмір гонорару (винагороди) може також визначатися додатковими угодами (підпункт 3.1.6. пункту 3.1. договору).

За умовами підпункту 3.2. договору оплата здійснюються Клієнтом шляхом перерахування суми винагороди на рахунок Адвокатського об`єднання на підставі акту виконаних робіт, який складається останнім на підставі після завершення кожної переданої справи.

Пунктом 1 додаткової угоди від 02.01.2023 №29 до зазначеного правочину Адвокатське об`єднання взяло на себе зобов`язання здійснити представництво інтересів Клієнта у справі №910/13461/22, у якій останній є відповідачем.

Відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. даної додаткової угоди загальний розмір гонорару (винагороди) становить 14 000,00 грн, з яких: 4 000,00 грн - на підставі підпункту 3.1.1. пункту 3.1. договору; 10 000,00 грн - на підставі підпункту 3.1.6. пункту 3.1. договору.

Згідно з пунктом 3 вказаної додаткової угоди правнича допомога вважається наданою Адвокатським об`єднанням належним чином та в повному обсязі, якщо протягом 10 банківських днів з моменту отримання Клієнтом акту виконаних робіт останнім не надано вмотивованої відмови від підписання такого акту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Проте, як було правильно встановлено місцевим господарським судом, Товариством у порушення умов пункту 3.2. договору та пункту 3 додаткової угоди до зазначеного правочину не надано ані акту виконаних робіт, який є підставою для проведення розрахунків, ані доказів його отримання Клієнтом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для покладення на позивача вартості понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у даній справі з урахуванням часткового задоволення позову Медичного закладу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що господарським судом було прийнято рішення з порушенням норм процесуального права, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також нез`ясовано обставини, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №910/13461/22 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №910/13461/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №910/13461/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13461/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.10.2023.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова