ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2023 р. Справа №914/3046/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Желік М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участі секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №2302-вих-92482 від 26.07.2023 (вх.ЗАГС. №01-05/2452/23 від 28.07.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.06.2023 (повний текст складено 06.07.2023, суддя Щигельська О.І.)

у справі №914/3046/22

за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю Діамант, м. Львів

про стягнення заборгованості в розмірі 168441,06 грн., розірвання договору та зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення

за участю представників:

від позивача: Чижович І.З.

від відповідача: Міла-Поляков Д.П.

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.06.2023 у справі №914/3046/22 в задоволенні позову в частині вимог про розірвання договору, зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення - відмовлено. В частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 168441,06 грн. провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.06.2023 у справі №914/3046/22 в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що предметом доказування в частині позовної вимоги про розірвання договору оренди є факт несплати орендної плати протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу. При цьому, дана норма є імперативною та не ставиться в залежність від обставин, які зумовили таке порушення договору. Не впливає на застосування даного пункту договору також і факт подальшої оплати заборгованості відповідачем.

Вказує, що господарський суд вийшов за межі позовних вимог, посилаючись на обставини які не мають значення для вирішення даного спору по суті, зокрема таких як істотність порушення договору та ступінь завданої шкоди.

Скаржник зауважує, що відповідачем і надалі здійснюється невчасна та не в повній мірі сплата орендних платежів, відтак станом на час подачі апеляційної скарги має місце прострочення по сплаті понад 5 місяців, на підтвердження чого скаржником подано копію акту звірки взаєморозрахунків.

Щодо здійснення реставрації орендованих приміщень зазначає, що відповідно до листа Управління комунальної власності №2302-2232 від 28.03.2018 жодних компенсацій за проведення ремонтних робіт або ж звільнення на час їх проведення від орендної плати для відповідача не передбачалося. А самі роботи повинні були бути здійснені протягом шести місяців з дня отримання даного листа, таким чином повинні були завершитися ще у 2018 році, тому не могли повпливати на обов`язок орендаря сплачувати орендну плату в період заявлений до стягнення, а саме починаючи із серпня 2022 року.

З огляду на що, на думку скаржника, доводи суду про неможливість використовувати орендовані приміщення за цільовим призначенням як закладу громадського харчування, оскільки такі потребують реставрації не мають значення для вирішення даного спору по суті, оскільки наявність чи відсутність таких не впливає на обов`язок орендаря сплачувати орендні платежі. Натоміть, висновки про не використання з моменту укладення договору орендованого приміщення у цілях підприємницької діяльності внаслідок ускладненого отримання відповідних дозволів не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, відтак суд визнав встановленими обставини, які матеріалами справи не доводяться.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2023 справу №914/3046/22 передано до розгляду колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя (суддя-доповідач), члени колегії Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2023 відкрито апеляційне провадження; встановлено учасникам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу; призначено розгляд справи на 06.09.2023; витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

04.09.203 представником відповідача подано до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.ЗАГС №01-04/5891/23 від 04.09.2023), в якому він просить суд прийняти до уваги надані пояснення та долучити їх до матеріалів справи разом із доданими до нього письмовими доказами.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно ч.1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Аналогічне положення міститься в ч.2 ст. 218 ГК України, яке визначає, що суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних та невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

На підтвердження чого зазначає, що з моменту початку збройної агресії 24.02.2022 так і на даний час в штаті ТДВ Діамант перебуває одна особа ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій з 09.07.2014, що підтверджується довідкою №815 від 08.05.2015 командира частини (польова пошта ВО111) та довідкою Галицько-Франківського об`єднаного військового комісаріату м.Львова №1/538 від 20.10.2015. Окрім того, вказана особа з 24.02.2022 добровільно вступила до лав ЗСУ, що підтверджується записом (п.11) у військовому квитку НОМЕР_1 , а в подальшому отримав поранення як військовослужбовець в результаті бойового травмування пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби під час захисту батьківщини, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №10014 від 22.11.2022, яка видана ТВО командира військової частини НОМЕР_2 , випискою з історії хвороби №1634, виданої ВКНП Міська лікарня №3 Краматорської міської ради, випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1510 медичної частини в/ч НОМЕР_3 .

У зв`язку з пораненням ОСОБА_1 звільнений з військової служби 25.12.2022 (п.17 військового квитка НОМЕР_1 ).

Вказане відповідач вважає обставинами непереборної сили, в наслідок яких сталося прострочення сплати орендних платежів, оскільки за відсутності єдиної посадової особи на підприємстві керівника Попелястого І.П. неможливо організувати процес функціонування підприємства, в тому числі щодо сплати оренди.

Звертає увагу представник і на те, що заборгованість, яка складала предмет розгляду даної справи повністю сплачена. Окрім того, в спростування доводів скаржника зазначає, що станом на 01.07.2023 відповідачем сплачено нараховану згідно договору оренди нерухомого майна №Г-10319-16 від 08.12.2016 плату у розмірі 271 034,00 грн., що підтверджується квитанціями №15 від 10.07.2023, №6 від 24.07.2023, №23 від 04.08.2023 та №18 від 14.08.2023. Вказані платежі прийняті позивачем без застережень, чим спростовує доводи позивача щодо недобросовісності відповідача.

Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного суду висвітлену у постановах по справах № 484/301/18, 922/2754/19, 925/518/19 вказує, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Натомість, в перелічених скаржником справах, що розглядалися Верховним судом, не розглядалися і не могли бути розглянуті в силу часових умов їх розгляду обставини непереборної сили, які виникли внаслідок збройної агресії проти України, що й було підставою пропуску відповідачем строків сплати орендних платежів згідно договору оренди. З огляду на що, висновки Верховного суду у зазначених справах, не можуть бути застосованими до спірних правовідносин у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заявив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн.

06.09.2023 ухвалою Західного апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав зазначених у ній.

В судове засідання 27.09.2023 сторони участь уповноважених представників забезпечили, які навели свої доводи та міркування щодо вимог апеляційної скарги, та просили врахувати їх при винесенні постанови.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, а оскаржене рішення скасуванню з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 08.12.2016 між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Товариством з додатковою відповідальністю Діамант (орендар) укладено Договір оренди № Г-10319-16 нерухомого майна, за умовами якого орендодавець на умовах визначених цим Договором передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення І поверху загальною площею 132,6 кв.м., що позначені в технічній документації під індексами 34-1, 34-11, які розташовані в будинку за адресою: місто Львів, площа Катедральна, будинок, №8, що знаходиться на балансі Львівського міського комунального підприємства Айсберг (Балансоутримувач) і належить Львівській міській раді на праві комунальної власності.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що розмір орендної плати за об`єкт оренди за перший місяць складає 32386,67 грн. та на кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць.

Відповідно до п.5.6 Договору орендну плату Орендар сплачує не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок Орендодавця. Згідно із п.7.1.2 Договору Орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

За умовами п.5.8 Договору несплата орендної плати протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору оренди.

Сторонами вносилися зміни до договору оренди нерухомого майна, зокрема, 10.04.2019 укладено Договір №Г-10319-16(Д-19) яким внесено зміни в частині балансоутримувача, а саме замість Львівського міського комунального підприємства Айсберг стало Львівське комунальне підприємство Агенція ресурсів Львівської міської ради; 18.07.2022 укладено Договір №Г-10319-16(Д-21) яким внесено зміни до Договору в частині розрахунку орендної плати, а саме встановлено, що з 01.01.2020 Орендар сплачує 90% розміру орендної плати на рахунок управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, 10% розміру орендної плати - на рахунок Львівського комунального підприємства Агенція ресурсів Львівської міської ради.

Ухвалою Львівської міської ради №2239 від 18.08.2022 Про окремі питання управління комунальним майном у зв`язку із введенням воєнного стану встановлено, що на період з 01 квітня до припинення чи скасування воєнного стану ТДВ Діамант нараховується 50% від розміру орендної плати, який повинен сплачуватись товариством Управлінню.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, що наведена у довідці №4-2302-11245 від 25.11.2022 станом на 21.11.2022 у відповідача існувала заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 168441,06 грн., нарахована за період до 31.10.2022, що і стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про розірвання договору оренди, зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнення існуючої заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується, що під час розгляду справи господарським судом відповідач визнав заборгованість та повністю оплатив її, на підтвердження чого ним долучено квитанції №13 від 21.04.2023 на суму 100000,00 грн. та №10 від 26.04.2023 на суму 68442,00 грн. Скаржником вказана обставина не заперечується.

Повно виконуючи завдання господарського судочинства, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, та надавши їм належну правову оцінку, заслухавши думку присутніх представників сторін колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо розірвання договору оренди та зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення, а відтак і підстав скасування рішення господарського суду в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, досліджуючи питання права на справедливий суд крізь призму повноти судового рішення, зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року № 49684/99). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, вказане рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В свою чергу, за порушення зобов`язання, як передбачено ст. 611 вказаного кодексу, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Водночас, рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України за загальним правилом особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом ч. 2 ст. 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Відтак, обов`язковою передумовою для покладення на особу відповідальності за порушення зобов`язання є вчинення особою правопорушення у сфері господарювання та наявність вини особи, яка його порушила.

В господарському праві діє принцип вини зобов`язаної сторони, якщо не доведено протилежне. При цьому, за змістом ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Колегія суддів зауважує, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України особа, яка порушила зобо`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі №904/6463/14 (3-216гс15)).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 141 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП видають сертифікат про форс-мажорні обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Слід зазначити про те, що лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором оренди нерухомого майна №Г-10319-16 від 08.12.2016, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з своєчасної сплати орендної плати.

Окрім того, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

В свою чергу Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості своєчасного виконання ним обов`язків по оплаті орендних платежів.

Саме ж дослідження таких обставин повинно відбуватись із дотриманням вимог ч. 1 ст. 86 ГПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та положень ст. 236 ГПК України, відповідно до яких обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому не можна визнати належним чином та повністю дослідженими обставини, в розумінні ст. 236 ГПК України, саму лише констатацію судом факту про підтвердженість матеріалами справи у відповідача обставин непереборної сили, які звільняють його від відповідальності за порушення зобов`язання, без дослідження наявності у таких обставин ознак надзвичайності та невідворотності.

З метою дослідження наявності/відсутності у обставин, про які вказує відповідач та які на його думку стали причиною неможливості своєчасного виконання обов`язку щодо сплати орендних платежів згідно умов договору оренди нежитлових приміщень №Г-10319-16 від 28.12.2016 ознак надзвичайності та невідворотності колегією суддів встановлено наступне.

10.03.2017 Рішенням загальних зборів учасників ТДВ Діамант, яке оформлене Протоколом №1-17 прийнято ОСОБА_1 в склад учасників ТДВ Діамант в зв`язку з відступленням йому іншими учасниками товариства своїх часток у статутному капіталі. Виведено зі складу учасників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Перерозподілено частки у статутному капіталі наступним чином: ОСОБА_1 володіє часткою у розмірі 92%, ТДВ Діамант володіє часткою у розмірі 8 %. Вказаним рішенням звільнено з посади директора ОСОБА_2 та обрано на посаду директора ОСОБА_1 .

Наказом № 1-К/22 від 04.01.2022 року затверджено штатний розпис Товариства з додатковою відповідальністю Діамант, , що вводиться в дію з 01.01.2022, відповідно до якого в штаті ТДВ Діамант перебуває одна особа - директор ОСОБА_1 .

Як вбачається із Довідки №1/538 від 20.10.2015 Галицько-Франківського ОРВК м.Львова Міністерства оборони України ОСОБА_1 відповідно до наказу військового комісара Галицько-Франківського ОРВК м.Львова від 02.03.2015 №6 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 .

Згідно Довідки №815 від 08.03.2015 Військової частини польова пошта НОМЕР_4 Міністерства оборони України молодший сержант ОСОБА_1 в період із 09.07.2014 по 03.12.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

З початку збройної агресії РФ 24.02.2022 ОСОБА_1 вступив на військову службу ЗСУ, що підтверджується відповідним записом у військовому квитку серії НОМЕР_1 від 18.04.2014.

Як вбачається із долучених до справи довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 10014 від 22.11.2022, випискою з історії хвороби № 1637, випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1510 встановлено, що 13.04.2022 ОСОБА_1 отримав поранення, та був звільнений з військової служби 25.12.2022, що підтверджується відповідним записом у військовому квитку НОМЕР_1 від 18.04.2014.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що вступ засновника, керівника та єдиного працівника згідно штатного розпису ТДВ Діамант яким був ОСОБА_1 на військову службу до лав ЗСУ 24.02.2022, факт його бойового травмування пов`язаного з виконанням обов`язків військовослужбовця, перебування на лікуванні та як наслідок звільнення з військової служби 25.12.2022, що знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, і як наслідок унеможливлення у період з 24.02.2022 по 25.12.2022 (який включає в себе період виникнення заборгованості, що заявлена до стягнення позивачем), здійснювати ним управління підприємством, є підтвердженням факту надзвичайності та невідворотності обставин військової агресії РФ проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 24.02.2022 в частині неможливості своєчасного виконання зобов`язань щодо сплати орендних платежів згідно умов договору оренди №Г-10319-16 від 08.12.2016.

Колегія суддів вважає, що відповідачем доведено, що належне виконання зобов`язань виявилося неможливим внаслідок надзвичайних та невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. А відтак, за відсутності вини, яка є обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання, вказані обставини визнаються судом підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо розірвання договору та зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення.

Колегія суддів звертає увагу, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування вірогідності доказів.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

З урахуванням наведеного та оцінивши надані сторонами докази у сукупності із встановленими у справі обставинами, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем доведено наявність надзвичайних обставин, внаслідок виникнення яких відповідач не мав можливості виконати свій обов`язок щодо сплати орендних платежів у строки, що встановлені умовами договору оренди нерухомого майна №Г-10319-16 від 08.12.2016.

Щодо дослідження судом обставин, які на думку скаржника не входять до предмету дослідження у даній справі колегія суддів зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).

Окрім того, спростовуючи доводи скаржника щодо відсутності перешкод для внесення орендарем орендної плати в наслідок вступу керівника відповідача ОСОБА_4 на військову службу в ЗСУ посилаючись на виписки по рахунку Управління комунальної власності від 19.04.2022, 08.06.2022 та 07.07.2022, з яких вбачається внесення платежу від відповідача іншою особою, а саме ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять довіреність видану на фізичну особу, докази перебування якої в штаті підприємства відсутні, яка уповноважувалася на вчинення дій від імені ТДВ Діамант, натомість долучені представником позивача виписки по рахунках також підтверджують, що ОСОБА_5 вносив кошти від імені ОСОБА_1 в рахунок сплати орендних платежів згідно договору оренди нерухомого майна №Г-10319-16 від 08.12.2016, однак вказане не підтверджує наявності повноважень у вказаної особи на управління діяльністю підприємства.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі апеляційного перегляду, доводи скаржника, суд апеляційної дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення в оскарженій частині слід залишити без змін. При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги в порядку положень ч.4 ст. 269 ГПК України при перегляді оскарженого рішення відсутні.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №2302-вих-92482 від 26.07.2023 (вх.ЗАГС. №01-05/2452/23 від 28.07.2023) відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.06.2023 у справі №914/3046/22 залишити без змін.

3. Судовий збір залишити за скаржником.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 09.10.2023.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.