ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
04.10.2023 Справа № 905/1313/23
Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,
розглянувши заяву Акціонерного товариства «Таскомбанк»
Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось з позовною заявою до САРДІЧ ЛТД про стягнення 93 191 103,00 грн.
В обгрунтування поданої заяви позивач зазначає, що 16.12.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави, за пунктом 2.1. якого предметом застави було визначено корпоративні права компанії Сардіч ПТД в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Костянтинівський завод металургійного обладнання, а саме: частка, що належить відповідачу як заставодавцю в розмірі 19,90 % статутного капіталу номінальною вартістю 63 978, 50 грн., яка відповідає 100 % суми, внесеної до статутного капіталу та права, що належать учаснику Товариства згідно чинного законодавства та установчих документів. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. з реєстровим № 1199.
За договором застави відповідачем як майновим поручителем було забезпечено виконання Товариством з обмеженою відповідальністю Костянтинівський завод металургійного обладнання зобов`язань, що виникли та виникнуть під час дії Генерального договору про надання банківських послуг № НК 1499 від 23.06.2017 року та Договору факторингу № НІ 1924 від 05.05.2018 року.
Також, між позивачем та ТОВ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОБЛЕМ УПРАВЛІННЯ ТА ФІНАНСОВИХ РИЗИКІВ, єдиним засновником якого був відповідач, того ж дня, 16.12.2020 року, було укладено договір застави корпоративних прав, належних ТОВ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОБЛЕМ УПРАВЛІННЯ ТА ФІНАНСОВИХ РИЗИКІВ у Товаристві, за яким у заставу позивачу передано частку в статутному капіталі Товариства розміром 46,35 % номінальною вартістю 149 015, 25 грн., яка відповідає 100 % суми, внесеної ТОВ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОБЛЕМ УПРАВЛІННЯ ТА ФІНАНСОВИХ РИЗИКІВ до статутного капіталу Товариства. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. за реєстровим номером 1200.
Станом на 05.10.2022 року заборгованість Товариства за кредитним договором становила: 29 525 760,13 грн. по тілу кредиту та відсоткам по лімітам банківських послуг/траншах, виданих в гривнях; 5 256 505,50 доларів США по тілу кредиту та відсоткам по лімітам банківських послуг/траншах, виданих в доларах США; 3 940,00 євро по тілу кредиту та комісії по лімітам банківських послуг/траншах, виданих в євро.
З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань позивачу стало, що 11 березня 2021 року приватним нотаріусом Коба Н.В. на підставі судового рішення від 26.02.2021 року у справі № 905/565/19 здійснено скасування реєстраційних дій та внесення судового рішення, яке потребує змін атрибутів суб`єкта, внаслідок чого змінено розподіл часток у статутному капіталі Товариства, належних відповідачу та підконтрольному йому ТОВ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОБЛЕМ УПРАВЛІННЯ ТА ФІНАНСОВИХ РИЗИКІВ, та статутний капітал Товариства розміром вже 6 000 000,00 гривень розподілено наступним чином: відповідач володіє часткою номінальною вартістю 5 850 984,75 гривень, що відповідає 97,52 % статутного капіталу, підконтрольна йому юридична особа ТОВ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОБЛЕМ УПРАВЛІННЯ ТА ФІНАНСОВИХ РИЗИКІВ володіє часткою номінальною вартістю 149015,25 гривень, що відповідає 2,48 % статутного капіталу.
Виступаючи заставодавцем, відповідач не повідомив позивача як сторону договору про суттєві зміни у обставинах, що прямо впливають на характер договірних відносин, про наявність судових спорів, вирішення яких матиме вплив на правовідносини сторін з договорів застави, а в подальшому і будучи обізнаним про зміну у співвідношенні часток Товариства, які передані в заставу, усвідомлював настання для позивача негативних наслідків, що полягають в унеможливленні звернення стягнення на предмет застави, та свідомо вчиняв дії, спрямовані на приховування корпоративних прав (часток у статутному капіталі Товариства, що належали як відповідачу, так і повністю залежному від нього ТОВ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОБЛЕМ УПРАВЛІННЯ ТА ФІНАНСОВИХ РИЗИКІВ) від звернення стягнення, чим змусив позивача звернутися до суду із позовом про відшкодування шкоди.
Зважаючи на те, що необхідність для позивача звернутися із позовом до суду зумовлена саме протиправними діями відповідача, вчиненими з метою приховування предмету застави, позивач просить вжити заходів забезпечення позову.
Розглянувши заяву позивача, господарський суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Виходячи з положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, ймовірності ускладнення чи не поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.
Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Так, предметом даної справи є майнові вимоги позивача до відповідача про стягнення грошових коштів у розмірі 93 191 103,00 грн., як суми заподіяної шкоди.
З огляду на доводи Акціонерного товариства «Такском Банк», які покладені в основу заяви про забезпечення позову, слід зазначити, що будь-яких ознак дій відповідача спрямованих на приховання корпоративних прав від звернення стягнення за договором застави, судом не вбачається.
Так, відомості про існування спору у справі №905/565/19 між компанєю ЕмСі КОППЕР ІНДАСТРІАЛ ЛТД (МС COPPER INDUSTRIAL LTD) до товариства з обмеженою відповідальністю Костянтинівський завод металургійного обладнання за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Міжнародний інститут проблем управління та фінансових ризиків; за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: компанії Сардіч (SARDICH LTD); за участю третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державного реєстратора Костянтинівської міської ради Гірчак Алли Володимирівни; за участю третьої особи 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю ЕННЕАДА про визнання недійсними рішень позачергових загальних зборів учасників, оформлених протоколами від 17.11.2017 № 1-17/11, від 24.11.2017 № 1-24/11, від 06.03.2018 № 1-06/03, статуту в редакції від 17.11.2017, 24.11.2017, 06.03.2018, скасування державної реєстрації змін та поновлення інформації про склад засновників та розмір їх часток у статутному капіталі станом на 27.12.2013, є публічними.
Також, за даними системи «Діловодство спеціалізованого суду» та Державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Господарського суду Донецької області у складі судді Харакоза К.С. знаходилась справа №905/1051/19. Підставами недійсності кредитних договорів, були вказані спірні корпоративні відносини про визнання недійсними кредитних договорів, укладених між ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" та Акціонерним товариством "ТаскомБанк".
Тобто, позивач був обізнаний про наявність корпоративного спору з приводу володіння частками ще у 2019 році, та, не ставив під сумнів ані можливість звернення стягнення на предмет застави, ані власне поведінку компанії Сардіч ЛТД (SARDICH LTD), як добросовісного (чи недобросовісного) володільця корпоративними правами, які є предметом застави.
Тобто, фактично, побоювання позивача щодо вчинення будь-яких дій відповідачем з розпорядження корпоративними правами ТОВ Костянтинівський завод металургійного обладнання є цілком безпідставними.
Посилання позивача на постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду №905/448/22 від 03.03.2023 в даному випадку є недоречним, оскільки, обставини даної справи (та заяви про забезпечення позову) не є релевантними.
Також, позивач, за поданим позовом стверджує, що неналежна поведінка відповідача, як заставодавця, завдала йому шкоди, як кредитору, на стягненні якої він наполягає, та просить забезпечити свої позовні вимоги шляхом арешту корпоративних прав, належних відповідачу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19, від 14.02.2020 у справі №916/2278/19, від 26.11.2020 у справі № 911/949/20, від 24.05.2021 у справі №910/3158/20 при застосуванні такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.
Отже, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 14.06.2018 у справі №916/10/18 та від 25.05.2021 у справі №10/5026/290/2011(925/1502/20).
Судова колегія зазначає, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.01.2020 по справі № 915/1912/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Поняття ефективний засіб, за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії"), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Отже, в розумінні зазначених положень, обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 14.06.2018 по справі №910/361/18.
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Наведена вище правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 25.05.2021 у справі №925/1441/20.
Разом із тим, заява позивача про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду в даній справі в разі задоволення позову.
З огляду на наведене вище, підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд не вбачає.
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у разі відмови у задоволенні такої заяви, покладається на заявника.
Керуючись ст. ст. 129, 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, суд -
У задоволенні заяви Акціонерного товариства «Таскомбанк» про забезпечення позову відмовити.
Ухвала набирає чинності 04.10.2023 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя О.М. Сковородіна