ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.09.2023 Справа № 914/3239/21

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви ОСОБА_1 , м. Золочів, Львівська область, про грошові вимоги до боржника ОСОБА_2 в сумі 2337776,32 грн.

у справі за заявою: ОСОБА_2 , с. Плугів, Золочівський район, Львівська область

про: відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

Суддя Артимович В.М.,

секретар судового засідання Лабай Х.А.

За участю представників:

від боржника: не з`явився

від ОСОБА_3 : не з`явився

від ДПС України в особі ГУ ДПС у Львівській області: Несторович Б.В.

керуючий реструктуризацією: Козій В.Ю.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла заява ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Ухвалою суду від 22.11.2021 прийнято до розгляду заяву фізичної особи ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, підготовче засідання суду призначено на 08.12.2021.

Ухвалою від 08.12.2021 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 , введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_2 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ОСОБА_2 відповідно до ст. 121 Кодексу України з процедур банкрутства, призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Мамченко Л.Н., постановлено оприлюднити на офіційному веб-порталі судової влади України оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 , текст якого додається, попереднє засідання суду призначено на 02.02.2022.

На розгляд Господарського суду Львівської області від ОСОБА_1 надійшла заява з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 в сумі 2337776,32 грн.

Ухвалою суду від 10.11.2022 заяву ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника прийнято до розгляду.

Боржник заявлені грошові вимоги ОСОБА_1 до боржника визнав повністю.

Суд, проаналізувавши матеріали та з`ясувавши обставини справи, повно, всебічно і об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що грошові вимоги ОСОБА_1 слід визнати повністю, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом установлено, що 25.02.2014 між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики у вигляді розписки, на підтвердження чого боржником була видана розписка, відповідно до умов якої ОСОБА_1 надав у борг, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 19840,00 доларів США та 16577,00 євро., терміном повернення до 25.06.2014. За умовами вказаного договору позичальник мав повернути позикодавцю 19840,00 грн. доларів США та проценти за користування з розрахунку 480 доларів США в місяць та 16577,00 євро і проценти за користування з розрахунку 411 євро в місяць.

25.02.2014 боржником надано розписку, за змістом якої ним підтверджено отримання грошових коштів.

ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів не виконала.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаній повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 193 ГК України закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за договором позики щодо сплати основного боргу та процентів, ОСОБА_1 звернувся до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , за результатами розгляду якого судом ухвалено рішення від 26.06.2018 у справі № 445/1572/15-ц, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 19840,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 26.03.2018 становило 520998,40 грн. та 16577,00 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 26.03.2018 становило 537426,34 грн., а також відсотки від суми позики в розмірі 23520,00 доларів США (617635,20 грн.) та 20139,00 євро (652906,38 грн.).

Загальна сума стягнутих на користь ОСОБА_1 коштів становила 2328966,20 грн. та 8810,00 грн. судового збору.

На виконання рішення суду 11.02.2019 судом було видано виконавчі листи.

Постановою Золочівського районного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 04.01.2021 було відкрито виконавче провадження ВП №64022473 з виконання виконавчого листа №445/1572/15 від 11.02.2019.

Постановою Золочівського районного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 04.01.2021 виконавче провадження ВП №64022473 було приєднано до зведеного виконавчого провадження ВП № 48278768.

Згідно інформації про виконавче провадження, станом на 08.10.2022 у боржника існує та непогашена заборгованість за виконавчим листом №445/1572/15 від 11.02.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, вказаним вище рішенням Золочівського районного суду Львівської області визначено розмір основної заборгованості та процентах.

Зокрема, згідно рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26.06.2018 у справі № 445/1572/15-ц заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 2328966,20 грн. боргу та 8810,00 грн. судового збору.

Враховуючи, що у даній справі приймають участь ті ж самі сторони, факти встановлені у рішеннях Золочівського районного суду Львівської області від 26.06.2018 у справі № 445/1572/15-ц є преюдиційними, а тому обставини щодо встановлення факту заборгованості по договору позики у межах розгляду даної заяви з грошовими вимогами до боржника не потребують доказування.

Таким чином, у зв`язку із наявністю судового рішення про стягнення коштів, правовідносини між сторонами врегульовуються уже не умовами договору позики, а наявними судовими рішеннями.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що слід визнати грошові вимоги до боржника в частині заборгованості боржника ОСОБА_2 перед заявником на суму 2337776,32 грн. та включити до реєстру вимог кредиторів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Частиною 4 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів (ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства).

Суд звертає увагу заявника на те, що оскільки офіційне оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність оприлюднене на офіційному веб-сайті судової влади України 09.12.2021 (номер публікації 67834), а заява ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника надіслана на адресу суду 08.10.2022 (відтиск календарного штемпелю відділення поштового зв`язку), тобто поза межами визначеного законом 30-денного строку, то зазначені вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

З огляду на викладене, суд, дослідивши матеріали справи, заяву про визнання кредиторських вимог до боржника з доданими до неї документами, дійшов висновку, що грошові вимоги ОСОБА_1 слід визнати повністю в сумі 2337776,32 грн.

Витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів (ч. 2 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства).

Витрати на оплату судового збору в сумі 4962,00 грн. покладаються на боржника та відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Керуючись ст. ст. 2, 45, 122, 133 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Грошові вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) визнати в сумі 2337776,32 грн., які підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) друга черга, як конкурсні без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

2. Витрати на оплату судового збору в розмірі 4962,00 грн. покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

3. Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 235 ГПК України.

4. Ухвала може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено 03.10.2022.

Суддя Артимович В.М.