РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2023Справа № 910/5549/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування"

про стягнення 1537435,49 грн.

за участі представників:

від позивача: Целух М.А.

від відповідача: Карапетян А.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування" про стягнення за договором поставки від 25.05.2022 № 25/1 суми попередньої оплати в розмірі 929179,20 грн., пені в сумі 334720,29 грн., штрафу в розмірі 17188,32 грн., пені за прострочення повернення сум попередньої оплати в розмірі 214026,78 грн., 3 % річних за прострочення повернення сум попередньої оплати в розмірі 12843 грн., інфляційних втрат від прострочення повернення сум попередньої оплати в розмірі 29477,90 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2023 задоволено частково клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування" про витребування оригіналів доказів. Витребувано в Товариства з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро" оригінали договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 та специфікації № 2 від 27.06.2022 договору поставки № 25/1 від 25.05.2022. В іншій частині клопотання відмовлено.

13.06.2023 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли пояснення щодо відсутності в позивача оригіналу договору поставки № 25/1 від 25.05.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування" про продовження процесуального строку на подання заперечень на відповідь на відзив задоволено частково. Продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування" процесуальний строк на подання заперечень на відповідь на відзив до 21.06.2023 включно.

Протокольною ухвалою суду від 03.08.2023 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Суд наголосив, що жодною стороною не надано до суду оригіналу договору поставки від 25.05.2022 № 25/1. У той же час, відповідно до п. 1.1 "Почеркознавча експертиза" Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень та пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 з останніми змінами від 26.12.2012, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Під час підготовчого засідання 04.07.2023 представник відповідача запропонував мирне врегулювання спору, у зв`язку з чим суд оголосив перерву до 03.08.2023 року.

03.08.2023 представник позивача наголосив на можливості врегулювати спір за участю судді, внаслідок чого судом оголошено перерву до 10.08.2023 для надання сторонами часу для підготовки відповідної заяви.

Протокольною ухвалою суду від 10.08.2023 судом відмовлено в задоволенні заяви позивача про врегулювання спору за участі у судді, оскільки сторонами не надано обопільної згоди на врегулювання спору за участю судді.

Суд наголосив на приписах частини 1 статті 186 ГПК України, за якою врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголосив, що договір поставки від 25.05.2022 № 25/1 разом із специфікацією № 2 до договору відповідачем не підписувався, а лише надсилався на електронну пошту позивача текст такого договору без підпису та печатки відповідача. Відтак, між сторонами укладено договір поставки шляхом направлення позивачу рахунку від 27.06.2022 № 32, у зв`язку з чим за змістом статті 267 ГК України такий договір діє один рік. Отже, відповідачем не прострочено зобов`язання з поставки товару, при цьому частина товару позивачем вже отримана саме на підставі відповідного рахунку.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що сторони обмінювалися сканкопіями договору поставки від 25.05.2022 № 25/1, однак оригінал договору позивач станом на сьогодні не отримав. У той же час, сторонами вчинялися дії на виконання прийнятих за договором зобов`язань. При цьому, позивач зауважив, що відповідачем двічі виставлявся рахунок від 27.06.2022 № 32 у різних редакціях, а саме з посиланням та без посилання на договір поставки № 25/-1 від 25.05.2022 року. До того ж, відповідно до специфікації № 1 до договору відповідач мав поставити також інший товар, що підтверджується видатковими накладними з посиланням на договір. Одночасно, позивач навів заперечення проти укладення між сторонами договору в спрощений спосіб на підставі рахунку від 27.06.2022 № 32, що не містить всіх істотних умов.

Ухвалою суду від 28.09.2023 призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро" у позовній заяві послалося на те, що 25.05.2022 між ТОВ "Крантехелектро", як покупцем, та ТОВ "Завод рудничного машинобудування", як постачальником, укладений Договір поставки №25/1, за яким постачальник зобов`язувався поставити та передати покупцю у власність, а покупець - прийняти та оплатити товар, що поставляється в асортименті, за цінами та в кількості, що вказані у рахунках або додаткових угодах.

Відповідно до Специфікації №2 від 27.06.2022 відповідач мав поставити наступний товар: рейка зубчата КП 140-441-000 СБ у кількості - 4 штуки вартістю 209 290 грн. за одиницю без ПДВ; рейка зубчата КП 057-451-000 СБ у кількості - 4 штуки вартістю 148 800 грн. за одиницю без ПДВ. Загальна вартість товару за цією додатковою угодою до договору становила 1 718 832 грн., у тому числі ПДВ на суму 286 472 грн. Умови оплати товару: 60% передоплата, 40% за фактом повідомлення про готовність товару до відвантаження впродовж 3 робочих днів. Строк поставки товару: протягом 90-120 календарних днів з моменту отримання 60% передплати.

Із матеріалів справи слідує, що 28.06.2022 позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 1031299,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 995 із призначенням платежу: «передоплата 60 % за товар зг.рах.№ 32 від 27.06.2022, у т.ч. ПДВ 20 % 171883,20 грн.».

Надалі, позивачем сплачено на рахунок відповідача згідно з платіжним дорученням від 14.12.2022 № 1407 суму 150000 грн. із призначенням платежу: «передоплата за товар зг.рах.№ 32 від 27.06.2022, у т.ч. ПДВ 20 % 25000 грн.» та згідно з платіжним дорученням від 29.12.2022 № 1488 суму 105000 грн. із призначенням платежу: «передоплата за товар п. 1 зг.рах.№ 32 від 27.06.2022, у т.ч. ПДВ 20 % 17500 грн.».

Так, до позовної заяви долучено копію рахунку на оплату від 27.06.2022 № 32 на суму 1718832 грн. щодо поставки рейки зубчатої КП 140-441-000 СБ у кількості - 4 штуки вартістю 209 290 грн. за одиницю без ПДВ; рейки зубчатої КП 057-451-000 СБ у кількості - 4 штуки вартістю 148 800 грн. за одиницю без ПДВ. При цьому, в даному рахунку відсутнє посилання про виставлення відповідачем рахунку на підставі будь-якого правочину.

Як убачається з матеріалів справи, 23.12.2022 відповідачем поставлено позивачу рейку зубчату КП 057-451-000 СБ у кількості 1 штука на суму 178560 грн. із ПДВ, що оформлено видатковою накладною № 66.

11.01.2023 відповідачем згідно з видатковою накладною №1 поставлено позивачу рейку зубчату 057-451-000 СБ у кількості 1 штука на суму 178560 грн. із ПДВ.

20.02.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією № 01/02 про повернення попередньої оплати разом із нарахованими штрафними санкціями в сумі 1669392,67 грн.

Згідно з частиною 1 статті 181 ГК України (тут і надалі в редакції, чинній станом на 25.05.2022) господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За частинами 1, 2 статті 205 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинній станом на 25.05.2022) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся.

Із матеріалів справи слідує, що позивачем до позовної заяви долучено сканкопію договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 та специфікації № 2 від 27.06.2022, а також зазначено про наявність в позивача письмових або електронних доказів, копії яких надано до позовної заяви.

Разом із цим, відповідач підписання ним відповідного договору заперечував, стверджуючи про його неукладеність, що слугувало підставою для витребування в позивача на підставі частини 6 статті 91 ГПК України оригіналу договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 та специфікації № 2 від 27.06.2022 до договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 року.

У письмових поясненнях на ухвалу суду позивач повідомив, що оригінал договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 у позивача відсутній. Як зауважив позивач, за результатами перемовин сторонами підготовлений проект договору із додатками, надісланий відповідачем 25.05.2022 та 27.06.2022 на електронну пошту позивача. У свою чергу, позивачем заповнено власні реквізити в проекті договору, відповідачем заповнено дату та номер договору. У подальшому, позивачем направлено відповідну сканкопію договору відповідачу, а відповідач надіслав позивачу сканкопію підписаного ним договору та специфікації № 2. Листування щодо обміну відсканованими версіями договору та додатків до нього відновити не вдалось через їх видалення. Однак, про не отримання позивачем оригіналу договору в паперовій версії останньому стало відомо виключно з відповіді на відзив відповідача.

За наведених обставин, відповідач просив застосувати частину 6 статті 91 ГПК України та не брати до увагу сканкопію договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 та специфікації № 2 від 27.06.2022 до договору.

Згідно з частиною 6 статті 91 ГПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Ураховуючи те, що жодною стороною оригінал договору поставки № 25/1 від 25.05.2022 та специфікації № 2 від 27.06.2022 до суду на огляд не надано, у той час як відповідач ставить під сумнів наявну в матеріалах справи сканкопію такого договору, а також заперечує факт укладення та підписання ним відповідного договору, суд дійшов висновку, що договір поставки № 25/1 від 25.05.2022 (із додатками) є неукладеним.

Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №922/1246/21, намір юридичної особи, яка зробила пропозицію, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, може виражатись лише у разі підписання проекту договору і направлення його іншій стороні. Без підписання такого паперового документу власноруч чи у разі складення електронного документу без накладення електронного підпису уповноваженою на укладення договорів посадовою особою юридичної особи, не можна вважати, що така юридична особа готова взяти на себе зобов`язання у разі прийняття пропозиції укласти договір іншим контрагентом.

Відповідно до частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частиною 2 статті 642 ЦК України).

Із матеріалів справи слідує, що у виставленому відповідачем рахунку на оплату від 27.06.2022 № 32 на суму 1718832 грн., копія якого долучена до позовної заяви, не зазначено правочину, на підставі якого такий рахунок виставлено відповідачем.

У свою чергу, позивач сплатив із посиланням у призначеннях платежів на рахунок на оплату від 27.06.2022 № 32 грошові кошти відповідачу 28.06.2022 у сумі 1031299,20 грн., 14.12.2022 грошові кошти в сумі 150000 грн., 29.12.2022 грошові кошти в сумі 105000 грн.

Таким чином, оплата позивачем рахунку від 27.06.2022 № 32 свідчить про акцептування позивачем викладених у такому рахунку умов щодо поставки товару.

Судом прийняті до уваги посилання позивача на те, що в рахунку від 27.06.2022 № 32 не зазначено строку поставки товару, у зв`язку з чим такий рахунок не може свідчити про погодження сторонами всіх істотних умов договору, а відтак й укладення відповідного правочину в спрощеній формі.

Разом із цим, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 267 ГК України договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Згідно зі статтею 633 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відтак, не зазначення в рахунку на оплату від 27.06.2022 № 32 строку поставки товару не свідчить про неукладеність сторонами договору поставки в спрощений спосіб, беручи до уваги, що позивач частково оплатив виставлений відповідачем рахунок та прийняв поставлений на підставі цього рахунку товар.

Щодо посилань позивача на те, що відповідачем надавався також рахунок на оплату від 27.06.2022 № 32 в іншій редакції, що містила посилання на договір від 25.05.2022 № 25/-1, суд зауважує наступне.

Як слідує з долучених до позовної заяви доказів, позивачем надано на підтвердження своїх позовних вимог саме копію рахунку на оплату від 27.06.2022 № 32, в якому відсутнє посилання на договір від 25.05.2022 № 25/-1.

При цьому, жодних відомостей про виставлення відповідачем рахунку на оплату від 27.06.2022 № 32 двічі в різних редакціях у позовній заяві не зазначено.

У той же час, позивач долучив до матеріалів справи копію рахунку на оплату від 27.06.2022 № 32 із посиланням на договір від 25.05.2022 № 25/-1 лише разом із відповіддю на відзив, тобто після отримання заперечень відповідача щодо неукладеності договору від 25.05.2022 № 25/-1.

Суд зауважує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Одночасно судом прийнято до уваги, що позивач наголошував на виконанні сторонами договору від 25.05.2022 № 25/-1 шляхом поставлення за ним товару на підставі видаткових накладних, в яких міститься посилання на вказаний договір.

Разом із цим, як слідує з долучених позивачем до відповіді на відзив відповідних видаткових накладних від 22.09.2022 № 42, від 03.10.2022 № 45, від 07.10.2022 № 48, в останніх зазначено договір поставки від 25.05.2022 року.

Натомість, спір між сторонами виник саме щодо укладення договору поставки від 25.05.2022 № 25/-1, у зв`язку з чим посилання в згаданих вище видаткових накладних лише на дату договору без зазначення номеру правочину, не може бути належним доказом на підтвердження укладення спірного договору.

При цьому, позивачем здійснювалася оплата із зазначенням у призначенні платежу рахунку на оплату від 11.08.2022 № 51, в якому також відсутнє посилання на договір поставки від 25.05.2022 № 25/-1.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 633 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 ЦК України).

Частиною 2 статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Судом установлено, що позивачем перераховано відповідачу в якості попередньої оплати 28.06.2022 грошові кошти в сумі 1031299,20 грн., 14.12.2022 грошові кошти в сумі 150000 грн., 29.12.2022 грошові кошти в сумі 105000 грн., у той час як відповідачем поставлено товар лише 23.12.2022 на суму 178560 грн. та 11.01.2023 на суму 178560 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з претензією від 20.02.2023 № 01/02 про повернення попередньої оплати.

Дана претензія долучена відповідачем до матеріалів справи без зазначення дати її отримання. При цьому, позивачем також не надавалися докази направлення такої претензії відповідачу. Відтак, суд приймає дату претензії 20.02.2023, як день її отримання відповідачем.

Поряд із цим, позивачем надано до матеріалів позовної заяви листи-повідомлення від 12.01.2023 № 1201, від 19.01.2023 № 1901, на підтвердження надсилання яких позивач надав скріншоти з електронної пошти ОСОБА_1 на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження належності даної електронної пошти відповідачу. Такі відомості відсутні також в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування".

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що належним доказом звернення до відповідача з вимогою про повернення попередньої оплати є саме претензія від 20.02.2023 № 01/02.

Судом також ураховано, що відповідач під час розгляду справи в суді направив директору позивача Прядку С.І. повідомлення від 31.05.2023 щодо готовності залишку товару, а саме рейки зубчатої КП 140-441-000 СБ (2 шт.) та рейки зубчатої 057-451-000 СБ (4 шт.), для отримання якого відповідач просив зв`язатися з його представником за вказаним телефоном.

У той же час, відповідач не надавав відповідь на претензію позивача від 20.02.2023, не звертався із часу отримання претензії та до початку розгляду справи в суді із листами до позивача для узгодження строків поставки товару на суму попередньої оплати.

Натомість, відповідне повідомлення про готовність товару для відвантаження відповідачем направлено вже після звернення позивача з даним позовом до суду про повернення грошових коштів попередньої оплати.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач мав правомірне очікування на повернення попередньої оплати на підставі поданої ним до відповідача претензії від 20.02.2023 року.

Одночасно суд звертає увагу, що матеріали справи не містять відомостей щодо наявності в Прядка С.І. повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро".

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро" значиться Руденко Д.О., та інформація щодо зміни керівника товариства у період із 20.02.2023 не міститься.

Ураховуючи викладене, оскільки сума неповернутої відповідачем попередньої оплати складає 929179,20 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про повернення цих коштів позивачу або поставки товару на вказану суму, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача даної суми попередньої оплати, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

За арифметичним перерахунком суду, здійсненим з 28.02.2023 (після спливу семи днів з дати претензії) до 07.04.2023 (у межах визначеного позивачем строку), на суму попередньої оплати з урахуванням часткового постачання товару, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 13937,69 грн. інфляційних втрат та 2978,46 грн. трьох процентів річних.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 17188,32 грн. та пені за прострочення повернення сум попередньої оплати в розмірі 214026,78 грн., суд зауважує наступне.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У статтях 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" установлено, що платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Поряд із цим, за положеннями статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 №904/4156/18 указано, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Оскільки сторонами укладено договір поставки товару в спрощений спосіб, що не передбачає умови нарахування пені за порушення зобов`язання з поставки товару, та такий вид забезпечення виконання зобов`язання законом до спірних правовідносин також не визначений, вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 17188,32 грн. та пені за прострочення повернення сум попередньої оплати в розмірі 214026,78 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статі 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, позивач має право на повернення надмірно сплаченого судового збору в розмірі 4357,08 грн. згідно з платіжною інструкцією від 14.04.2023 № 1913 на підставі відповідного клопотання згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод рудничного машинобудування" (02160, м. Київ, пр-т. Соборності, буд. 7/А, офіс 227; ідентифікаційний код 36616901) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Крантехелектро" (54031, м. Миколаїв, вул. Казарського, 2Г, приміщення 2/27; ідентифікаційний код 44233971) 929179 (дев`ятсот двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 20 коп. попередньої оплати, 13937 (тринадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн. 69 коп. інфляційних втрат, 2978 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 46 коп. трьох процентів річних, а також 11353 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн. 14 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 09.10.2023 року.

Суддя К.В. Полякова