РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2023Справа № 910/10286/23
За позовом Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до фізичної особи-підприємця Фіруз Гулама Ешон

про стягнення 8 896,27 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Фіруз Гулама Ешон (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 8 896,27 грн, з яких: 5 349,03 грн основний борг, 1 962,89 грн інфляційні втрати, 802,39 грн штраф, 473,92 грн пеня та 308,04 грн 3% річних.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, ст.193, 218, 229 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, для розміщення рекламного засобу від 30.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №910/10286/23, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

24.07.2023 від імені відповідача надійшов відзив на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 відзив фізичної особи-підприємця Фіруз Гулама Ешон за №143 від 18.07.2023 та додані до нього документи повернути заявнику, з підстав викладених в ухвалі.

31.07.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив.

02.08.2023 від позивача надійшло письмове підтвердження, що ціна позову не змінилася.

17.08.2023 від відповідача надійшов відзив на позов.

Так, пунктом 3 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження судом встановлено відповідачу строк для подачі відзиву - протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі

Приписами частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), зокрема, встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвала про відкриття провадження була отримана відповідачем 08.07.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №265.

Відтак, останній день строку для подання відповідачем відзиву на позов є саме 24.07.2023.

До суду надійшов відзив відповідача, який переданий до відділення поштового зв`язку лише 10.08.2023, тобто після закінчення строку встановленого судом для подання відзиву.

Положеннями частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом

Враховуючи, що відповідачем не заявлялось клопотання про продовження або поновлення строку на подання відзиву, відповідачем відзив направлено до суду лише 10.08.2023, тоді як строк для його подання закінчився ще 25.07.2023, суд залишає без розгляду поданий відповідачем відзив, що надійшов до суду 17.08.2023.

22.09.2022 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.07.2019 між позивачем (робочий орган) та відповідачем (рекламорозповсюджувач) укладено договір №997/19 тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу (надалі - договір), у відповідності до п.1.1 якого за цим договором на підставі відповідного наказу робочого органу про встановлення пріоритету на місце для розміщення рекламного засобу, дозволу на розміщення зовнішньої реклами, наданого на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської рада (Київської міської державної адміністрації), рекламорозповсюджувачеві надається право тимчасового платного користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, виключно для розміщення та експлуатації рекламного засобу (далі- право тимчасово користування).

Відповідно до пункту 1.2. договору рекламорозповсюджувач зобов`язується прийняти в платне користування місце та користуватись наданим йому місцем добросовісно та розумно відповідно до загальних вимог законодавства України, правил щодо благоустрою населених пунктів, умов цього договору та Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.02.2019 №207, зареєстрованого в Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві 25.02.2019 за №34/2211 (далі - Порядок), своєчасно та у повному обсязі відповідно до договору здійснювати оплату за тимчасове користування місцем, сумлінно виконувати усі свої обов`язки за цим договором, самостійно нести відповідальність за технічний стан рекламного засобу (далі - РЗ), порушення вимог техніки безпеки під час розташування та експлуатації РЗ, утримання місця у належному санітарному стані відповідно до законодавства.

Пунктом 1.3. договору визначено, що надання права тимчасового користування місцем за цим договором є правом користування чужим майном і не передбачає надання будь-якого майна у володіння чи розпорядження, не підлягає відчуженню, та може бути припинене за рішенням суду на вимогу власника чи уповноваженої ним особи (балансоутримувача) місця за наявності обставин, які мають істотне значення, в тому числі якщо право користування перешкоджає використанню майна за його цільовим призначенням.

Згідно з пунктом 5.2.3. договору рекламорозповсюджувач зобов`язаний не пізніше 20 числа поточного місяця, отримувати та сплачувати рахунки за тимчасове користування місцем, у тому числі у разі встановлення/продовження пріоритету.

У пунктах 6.1. та 6.2. договору сторони домовились, що ціною цього договору є плата за тимчасове користування, розмір якої відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України визначається та розраховується на підставі рішень Київської міської ради або розпоряджень її виконавчого органу залежно від встановлених за рекламорозповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних переліках. Плата за тимчасове користування місцем нараховується, зараховується та використовується робочим органом в порядку визначеному рішеннями Київської міської ради або її виконавчого органу.

Підставою для нарахування плати за тимчасове користування місцями та внесення рекламорозповсюджувачем відповідної плати є рішення робочого органу про встановлення/продовження пріоритету, рішення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про надання/продовження дозволу, інші юридичні факти відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (п. 6.3. договору).

У пункті 6.4. договору зазначено, що плата щомісячно перераховується рекламорозповсюджувачем то бюджету міста Києва відповідно до умов договору. У разі прострочення термінів сплат, визначених договором, розмір несплаченої суми плат коригується з урахуванням штрафів, пені та індексу інфляції відповідно до умов договору та законодавства.

Пункті 6.5. договору передбачено, що рекламорозповсюджувач не звільняється від плати при відсутності РЗ на місці щодо якого виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) прийнято рішення про надання/продовження дозволу.

За змістом пункту 6.6. договору плата нараховується з дати прийняття рішення про встановлення пріоритету, надання дозволу. При продовженні строку дії пріоритету, продовженні строку дії дозволу плата нараховується з дати, з якої продовжено строк дії пріоритету або дозволу.

Згідно із п.6.8. договору плата за тимчасове користування місцем нараховується: до дати закінчення строку дії дозволу; до дати прийняття розпорядження виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) про анулювання дозволу - у разі звернення рекламорозповсюджувача із заявою про анулювання дозволу; до дати прийняття розпорядження виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) про відмову у продовженні строку дії дозволу (у випадку коли таке розпорядження прийняте після закінчення строку дії дозволу) - у разі звернення рекламорозповсюджувача із заявою про продовження дозволу

У разі нездійснення рекламорозповсюджувачем демонтажу РЗ відповідно до п. 5.2.7 Договору після закінчення строку дії дозволу плата нараховується за весь час фактичного користування рекламорозповсюджувачем місцем до моменту здійснення демонтажу та складання відповідного акту обстеження місця розташування РЗ робочим органом або КП "Київреклама".

Згідно з пунктами 6.13., 6.14. договору розрахунковим періодом надання місця у тимчасове користування та нарахування плати за тимчасове користування місцем є календарний місяць. Плата за тимчасове користування місцем, штрафні санкції за прострочення здійснення платежів нараховуються робочим органом щомісячно та переказуються рекламорозповсюджувачем не пізніше 20-го числа поточного місяця, виключно на казначейський рахунок для зарахування до цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва в розмірах, зазначених у рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє рекламорозповсюджувача від здійснення плати.

У пункті 6.15. договору зазначено, що акт користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, для розміщення рекламного засобу до договору із наведеним в ньому розрахунком плати за тимчасове користування місцем підтверджує факт тимчасового користування місцем у відповідному розрахунковому періоді.

Пунктом 7.2. договору визначено право робочого органу застосовувати до рекламорозповсюджувача штрафні санкції у вигляді пені за несвоєчасне або неповне внесення платежів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Пунктом 7.3. договору визначено, що робочий орган має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за тимчасове користування, що складає більше 1 місяця - штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками та діє щодо кожного місця розміщення РЗ протягом строку дії встановленого пріоритету та/або дозволу, а також протягом строку фактичного користування місцем. Припинення пріоритету або дозволу щодо окремого місця для розміщення РЗ у разі наявності у рекламорозповсюджувача інших чинних пріоритетів та/або дозволів не тягне за собою припинення цього договору в цілому. Цей договір припиняється внаслідок: анулювання (припинення) усіх дозволів, наданих рекламорозповсюджувачу, втрати (скасування) пріоритету на місце розміщення РЗ, у разі, якщо на інші місця пріоритет надано не було; не переоформлення дозволу у встановлених законодавством випадках та порядку; в інших випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством. Закінчення строку дії договору, його припинення, розірвання, відмова від договору не звільняє рекламорозповсюджувача від виконання обов`язків, що залишилися невиконані ним протягом строку дії договору, в тому числі зобов`язання зі сплати заборгованості та заходів відповідальності, визначених договором. Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України умови договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення або настання змін правовідносин під час його дії (пункти 8.1. - 8.4. договору).

Відповідно до адресного переліку №1 від 30.07.2019 (додаток №1 до договору) відповідачу було надано право тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва для розміщення рекламних засобів на підставі дозволів:

- №70766-19 у період з 15.03.2019 по 14.03.2024 за адресою вказаною у дозволі;

- №70768-19 у період з 07.03.2019 по 06.03.2024 за адресою вказаною у дозволі;

- №70864-19 у період з 08.04.2019 по 07.04.2024 за адресою вказаною у дозволі;

- №70795-19 у період з 21.06.2019 по 20.06.2024 за адресою вказаною у дозволі.

Відповідно до адресного переліку №2 від 30.07.2019 (додаток №2 до договору) відповідачу було надано право тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва для розміщення рекламних засобів на підставі дозволів:

- №71814-19 у період з 28.03.2019 по 27.09.2019 за адресою вказаною у дозволі;

- №72218-19 у період з 03.05.2019 по 02.11.2019 за адресою вказаною у дозволі;

- №72563-19 у період з 30.05.2019 по 29.11.2019 за адресою вказаною у дозволі.

Відповідно до адресного переліку №3 від 02.09.2019 (додаток №3 до договору) відповідачу було надано право тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва для розміщення рекламного засобами на підставі дозволу №72563-19 у період з 07.08.2019 по 06.08.2024 за адресою вказаною у дозволі.

Згідно з додатковою угодою №997/19-1 від 04.10.2019 сторони дійшли згоди розірвати договір в частині місця, наданого для розміщення рекламного засобу, щодо розміщення якого наданий дозвіл №72563-19, з 06.09.2019.

Відповідно до додаткової угоди №997/19-2 від 04.10.2019 сторони дійшли згоди розірвати договір в частині місця, наданого для розміщення рекламного засобу, щодо розміщення якого наданий дозвіл №71814-19 та №72218-19, з 10.09.2019.

Додатковою угодою №997/19-3 від 07.10.2019 сторони дійшли згоди розірвати договір в частині місця, наданого для розміщення рекламного засобу, щодо розміщення якого наданий дозвіл №71795-19, з 20.09.2019.

Згідно з додатковою угодою №997/19-4 від 26.11.2019 сторони дійшли згоди розірвати договір в частині місця, наданого для розміщення рекламного засобу, щодо розміщення якого наданий дозвіл №70768-19, з 20.09.2019.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що відповідач з 01.12.2020 по 28.02.2022 не сплачує належним чином плату за користування майном (місцем для розміщення реклами) за дозволами №70766-19 та №70864-19, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення боргу в розмірі 5 349,03 грн, 1 962,89 грн інфляційних втрат, 802,39 грн штрафу, 473,92 грн пені та 308,04 грн 3% річних.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст.173, 174, 175, 283, 284, 285, 286 Господарського кодексу України, ст.11, 202, 509, 759, 793, 797 Цивільного кодексу України, і згідно ст.629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Зважаючи на закріплену в ст.204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину та відсутність жодних доказів оспорення дійсності договору, в суду відсутні підстави для надання правової оцінки правомірності укладеного сторонами правочину.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про рекламу" розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2067 від 29.12.2003, визначено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). При цьому площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу. Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього засобу на уявну паралельну їй площину.

Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Підписаними та скріпленими печатками сторін адресними переліками №№1, 2, 3 (додатки №№1, 2, 3 до договору) підтверджується передання позивачем відповідачу у тимчасове користування місць, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, для розміщення рекламних засобів згідно адрес визначених у дозволах, що наведені судом вище.

За приписами частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Матеріали справи не містять доказів повернення (відповідного акту) відповідачем позивачу спірного майна з користування, тому суд приходить до висновку, що матеріали справи свідчать про здійснення користування відповідачем місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, для розміщення рекламних засобів у період з 01.11.2021 по 28.02.2022.

Приписами ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України).

У адресних переліках сторонами погоджено розмір плати за місяць за кожним дозволом.

Позивачем до позовної заяви долучено виставлені відповідачу помісячно рахунки на оплату за спірний період, а також розрахунки коригування до зазначених рахунків.

За розрахунками Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідач повинен сплатити за користування місцями за відповідними дозволами №70766-19 та №70864-19 у період з 01.12.2020 по 28.02.2022 плату в загальному розмірі 5 416,47 грн.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача заперечень з приводу здійсненого позивачем розрахунку плати за користування місцем за спірний період. Доказів того, що сторонами додатковими угодами було розірвано договір в частині місця, наданого для розміщення рекламного засобу, щодо розміщення якого надані дозвола №70766-19 та №70864-19 матеріали справи не містять.

Як зазначає позивач у розрахунку відповідачем сплачено в спірний період лише 67, 44 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача обов`язку оплатити за користування в період з грудня 2020 року по лютий 2022 року орендованими згідно договору місцями за дозволами №70766-19 та №70864-19 в загальному розмірі 5 349, 03 грн (5 416,47 грн-67,44 грн).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з пунктом 5.2.3. договору рекламорозповсюджувач зобов`язаний не пізніше 20 числа поточного місяця, отримувати та сплачувати рахунки за тимчасове користування місцем, у тому числі у разі встановлення/продовження пріоритету.

Приписами статті 251 Цивільного кодексу України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Отже сторонами в п. 5.2.3. договору погоджено термін виконання зобов`язання із оплат не пізніше 20 числа поточного місяця.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Отже, у відповідності до приписів ст.253, 254 Цивільного кодексу України та пункту 5.2.3. договору відповідач повинен був сплачувати позивачу плату за користування місцем протягом спірного періоду наступним чином:

- за грудень 2020 року до 21.12.2020 включно;

- за січень 2021 року до 20.01.2021 включно;

- за лютий 2021 року до 22.02.2021 включно;

- за березень 2021 року до 22.03.2021 включно;

- за квітень 2021 року до 20.04.2021 включно;

- за червень 2021 року до 22.06.2021 включно;

- за липень 2021 року до 20.07.2021 включно;

- за серпень 2021 року до 20.08.2021 включно;

- за вересень 2021 року до 20.09.2021 включно;

- за жовтень 2021 року до 20.10.2021 включно;

- за листопад 2021 року до 22.11.2021 включно;

- за грудень 2021 року до 20.12.2021 включно;

- за січень 2022 року до 20.01.2022 включно;

- за лютий 2022 року до 21.02.2022 включно;

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи визначений в пункті 5.2.3. договору строк внесення плати за користування місцем, суд приходить до висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання своїх грошових зобов`язань за договором.

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача боргу за користування місцями у період з 01.12.2020 по 28.02.2022 у розмірі 5 349,03 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 802,39 грн, 473, 92 грн пені, 1 962,89 грн інфляційних втрат та 308,04 грн 3% річних, нарахованих за загальний період з 20.12.2021 до 01.06.2023.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку зі сплати коштів позивачу не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язань, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст.610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст.612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідачем не наведено обставин, з якими законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку 3% в сумі 308,04 грн за період з 20.12.2020 по 01.06.2023 та встановлено, що він виконаний невірно, оскільки позивачем не було враховано приписів ст. 253, ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України (щодо того, що перебіг строку починається з наступного дня від настання певної дати/події), в зв`язку з чим невірно визначено дати, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань зі сплати коштів за користування майном.

З урахуванням викладеного вище, судом здійснено перерахунок 3% річних, при цьому обмежуючись сумами та періодами визначеними позивачем, а саме:

Сума боргу, грнПеріод нарахуванняСума 3% грн
547,5622.12.2020-01.06.202340,14
615,0021.01.2021-01.06.202343,57
615,0023.02.2021-01.06.202341,90
327,3423.03.2021-01.06.202321,55
307,5021.04.2021-01.06.202319,51
307,5023.06.2021-01.06.202317,92
307,5021.07.2021-01.06.202317,21
307,5021.08.2021-01.06.202316,43
307,5021.09.2021-01.06.202315,64
307,5021.10.2021-01.06.202314,89
307,5023.11.2021-01.06.202314,05
307,5021.12.2021-01.06.202313,34
430,5021.01.2022-01.06.202317,59
353,6322.02.2022-01.06.202313,52
Всього307,26
Отже, стягненню з відповідача підлягають 3% річних у загальному розмірі 307,26 грн, а позов у цій частині частковому задоволенню.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за загальний період з січня 2021 року по травень 2023 року, судом встановлено що він є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача 1 962,89 грн інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 7.2. договору визначено право робочого органу застосовувати до рекламорозповсюджувача штрафні санкції у вигляді пені за несвоєчасне або неповне внесення платежів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З пункту 7.2. договору вбачається, що сторонами було визначено розмір пені (подвійна облікова ставка НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня), порядок нарахування пені (від суми простроченого платежу за кожен день прострочення), однак не визначено строк нарахування пені, а відтак згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування пені обмежується піврічним терміном.

Судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку пені в сумі 473, 92 грн за загальний період з 21.12.2020 по 20.07.2022 та встановлено, що він виконаний невірно, оскільки позивачем не було враховано приписів ст. 253, ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України (щодо того, що перебіг строку починається з наступного дня від настання певної дати/події), в зв`язку з чим невірно визначено дати, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань зі сплати коштів за користування майном.

З урахуванням викладеного вище, судом здійснено перерахунок пені, при цьому обмежуючись сумами та періодами визначеними позивачем, а саме:

Сума боргу, грнПеріод нарахуванняСума пені грн
547,5622.12.2020-20.06.202136,18
615,0021.01.2021-20.07.202142,16
615,0023.02.2021-20.08.202143,81
327,3423.03.2021-20.09.202124,69
307,5021.04.2021-20.10.202124,23
307,5023.06.2021-20.12.202125,10
307,5021.07.2021-20.01.202226,26
307,5021.08.2021-20.02.202227,32
307,5021.09.2021-20.03.202227,77
307,5021.10.2021-20.04.202228,69
307,5023.11.2021-20.05.202229,02
307,5021.12.2021-20.06.202234,69
430,5021.01.2022-20.07.202259,68
353,6322.02.2022-20.07.202242,82
Всього472,42
Отже, стягненню з відповідача підлягає пеня в загальному розмірі 472,42 грн, а позов у цій частині частковому задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 7.3. договору визначено, що робочий орган має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за тимчасове користування, що складає більше 1 місяця - штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

Зважаючи, що відповідачем було прострочено оплату користування в період з грудня 2020 року по лютий 2022 року місцями, більше ніж на місяць, то в позивача наявні підстави для застосування штрафу, передбаченого п. 7.3. договору.

Здійснивши перерахунок 15% від суми простроченої заборгованості відповідача за кожен місяць, суд приходить до висновку, що правомірним є стягнення з останнього штрафу в розмірі 802, 35 грн (5 349,03х15%), а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 5 349,03 грн основного боргу, 1 962,89 грн інфляційних втрат, 802,35 грн штрафу, 472,42 грн пені та 307,26 грн 3% річних

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Фіруз Гулама Ешон ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 41348526) 5 349 (п`ять тисяч триста сорок дев`ять) грн 03 коп. основного боргу, 1 962 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят дві) грн 89 коп. інфляційних втрат, 802 (вісімсот дві) грн 35 коп. штрафу, 472 (чотириста сімдесят дві) грн 42 коп. пені, 307 (триста сім) грн 26 коп. 3% річних та 2 683 (дві тисячі шістсот вісімдесят три) грн 30 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань