ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 Справа № 917/1334/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., після виходу з відпустки розглянувши справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Солагро", вул.Олеся Гончара, буд. 41, літера "А", м. Київ, 01054

до відповідача Фермерського господарства "Жито-3", вул. Вокзальна, буд. буд. 1, м.Гадяч, Полтавська обл., 37300

про стягнення 883 963,19 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.,

без виклику учасників справи,

встановив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Солагро" просить суд стягнути з Фермерського господарства "Жито-3" про стягнення 883 963,19 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 28.04.2023 року між сторонами Договору поставки № ДГ-WHT-0 в частині поставки за Специфікацією № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, з яких 734 958,00 грн штраф та 149 005,19 грн неустойка.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази в копіях : Договір поставки № ДГ-WHT-0 від 28.04.2023 року, копію Специфікації № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, докази направлення претензії вих № від 26.06.2023 року.

Відповідач проти позову заперечує за мотивами відзиву вх. № 9975 від 15.08.2023 та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, стверджуючи про наступне: при реалізації на практиці умов укладеного між сторонами Договору Фермерське господарство "Жито-3" подавало Товариству з обмеженою відповідальністю "Солагро" заявки на можливість поставки зерна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Солагро" направляло зразок специфікації, яку має Фермерське господарство "Жито-3" направити для узгодження. Після цього Фермерське господарство "Жито-3" направляло електронною поштою скановану копію підписаної з його боку специфікації, яку Товариство з обмеженою відповідальністю "Солагро" не приймало та повідомляло про необхідність зміни умов щодо ціни чи строку поставки.

Зокрема, Фермерським господарством "Жито-3" було направлено позивачеві засобами електронної пошти скановані копії підписаних з боку Фермерського господарства "Жито-3" специфікацій № СП-WHT-0/2 від 09.05.2023 року, № СП-WHT-0/3 від 19.05.2023 року та № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 про поставку одного і того ж товару - зерна пшениці 3-го класу у кількості 420 тон, які відрізнялися лише терміном поставки та ціною товару. При цьому про наявність акцептованої специфікації № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року відповідач дізнався лише 12.07.2023 року (біль ніж через місяць після зазначеної у специфікації дати поставки), отримавши від позивача претензію № від 26.06.2023 року, до якої були додані копії специфікації та договору.

На думку відповідача, наведене свідчить про відсутність складу господарського правопорушення та виключає застосування до нього міри відповідальності у вигляді стягнення штрафних санкції за непоставку товару.

Як докази обґрунтованості заперечень проти позову відповідач надав наступні докази: копія конверта поштового відправлення 426; трекінг поштового відправлення 426 про отримання ухвали 27.07.2023; копія договору поставки № ДГ-WHT-0 від 28.04.2023 року; копія специфікації № СП-WHT-0/1 від 28.04.2023 року, підписана обома сторонами; копія рахунків на оплату та видаткових накладних за травень 2023; копії квитанцій до податкових накладних; копії платіжних інструкцій на підтвердження оплати з боку ТОВ «Солагро» по специфікації від 28.04.2023; копії проєктів специфікацій № СП-WHT-0/2 від 09.05.2023 року, № СП-WHT-0/3 від 19.05.2023 року, № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, які надіслані ТОВ «Солагро»; копії специфікацій № СП-WHT-0/2 від 09.05.2023 року, № СП-WHT-0/3 від 19.05.2023 року, № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, які підписані ФГ «Жито-3 та направлені ТОВ «Солагро»; роздруківка листування між сторонами (загальні повідомлення, окремо по файлам, що направлялися); копія претензії № від 26.06.2023 з додатками; копія відповіді на претензію вих № 1-2107-23 від 21.07.2023; копія доказів направлення відповіді на претензію та інші.

Позивачем за вх. № 10704 від 31.08.2023 року надано суду відповідь на відзив, у якому останній спростовує доводи відповідача, стверджуючи про недоведеність заперечень, та надає відповіді на питання, які відповідач поставив у відзиві на позов (а.с. 123-124).

Відповідачем за вх № 11780 від 20.09.2023 року надано суду заперечення на відповідь на відзив.

Інших заяв по суті спору не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

24.07.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Солагро" до Фермерського господарства "Жито-3" про стягнення 883 963,19 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 28.04.2023 року між сторонами Договору поставки №ДГ-WHT-0, з яких 734 958,00 грн штраф та 149 005,19 грн неустойка.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2023 року справу № 917/1334/23 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 25.07.2022 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Відповідач у відзиві вх. № 9975 від 15.08.2023 скористався правом, передбаченим ч.1 ст. 90 ГПК України, та надав перелік запитань до відповідача , а саме:

1) Коли (дата) ТОВ «Солагро» отримало підписану з боку ФГ «Жито-3» Специфікацію № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року?

2) Якими засобами зв`язку ТОВ «Солагро» отримало від ФГ «Жито-3» Специфікацію №СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року?

3) Чи направляло ТОВ «Солагро» до ФГ «Жито-3» підписану з боку ТОВ «Солагро» Специфікацію № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року?

4) Коли (дата) ТОВ «Солагро» направило до ФГ «Жито-3» підписану обома сторонами Специфікацію № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року?

5) Чим підтверджується дата направлення ТОВ «Солагро» до ФГ «Жито-3» підписаної обома сторонами Специфікації № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року?

6) Коли (дата) ФГ «Жито-3» отримало від ТОВ «Солагро» підписану обома сторонами Специфікацію № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року?

7) Чи підтверджує ТОВ «Солагро» листування та обмін сканованим копіями документів з ФГ «Жито-3» з електронної пошти ?

Частинами першою та другою статті 90 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 90 Господарського процесуального кодексу України, відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання. Якщо поставлене запитання пов`язане з наданням доказів, що підтверджують відповідні обставини, учасник справи разом із заявою свідка надає такі докази.

Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 67, 68 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань (частина п`ята статті 90 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частини шостої статті 90 Господарського процесуального кодексу України, за наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.

Дослідивши поставлені позивачем запитання відповідачеві, враховуючи предмет та підстави позову у даній справі, суд, зазначає, що кількість запитань не перевищує десяти, а тому дане клопотання підлягає задоволенню.

При цьому суд зазначає, що дане клопотання надано суду під час перебування судді у відпустці, після виходу з відпустки суд встановив, що позивачем надано відповіді на поставлені питання, про що зазначено нижче (за хронологією).

Крім того, відповідачем надано суду :

1) Клопотання вх. № 9976 від 15.08.2023 року про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 112-113).

Позивач на вказане клопотання реагування не надав.

Обґрунтовуючи подане клопотання, відповідач просить розглянути справу в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з посиланням на ч. 5 ст. 252 ГПК.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з ч. 6 ст. 252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Тобто, сторонам у справі чинним процесуальним кодексом надано право висловити свої доводи та заперечення щодо розгляду справи по суті шляхом подання письмових заяв по суті справи, втім у визначений судом або законом строк.

Враховуючи те, що предметом спору у цій справі є стягнення грошової суми, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін та відповідач протилежного в клопотанні не довів, про розгляд справи повідомлений належним чином, а отже правом на подання відзиву в обумовлений строк разом з доказами на підтвердження власних аргументів позбавлений не був та ним скористався, відтак, суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.

2) Клопотання про витребування доказів вх. № 9977 від 15.08.2023 року (а.с.117-118), відповідно до якого з посиланням на приписи ст. 91 ГПК України останній ставить під сумнів відповідність поданої позивачем копії оригіналу та просить суд витребувати у позивача оригінал Специфікації № WHT-0/4 від 05.06.2023, стверджуючи про те, підпис директора відповідача візуально не відповідає його особистому підпису, а також що в графі для підпису директора позивача міститься підпис, візуально, на думку директора відповідача, відмінний від підпису цієї особи в попередніх документах.

Позивач на вказане клопотання реагування суду не надав.

При вирішенні даного клопотання суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, в силу приписів статті 91 ГПК України витребування оригіналів письмових доказів є правом, а не обов`язком суду, яким він користується за своїм внутрішнім переконанням. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 09.11.2021 у справі № 902/825/20.

На виконання приписів ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач залучив в додатки до позову, зокрема, копію Специфікації № WHT-0/4 від 05.06.2023, яка разом з усіма додатками засвідчена належним чином.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що суд за наведеним нижче мотивуванням не вбачає підстав для призначення почеркознавчої експертизи, відсутні підстави для витребування у позивача оригіналу вищезазначеної Специфікації.

При цьому судом враховано, що у відзиві на позов відповідач стверджує про направлення ним сканованої копії підписаної з його боку Специфікації засобами електронної пошти позивачу.

Позивачем за вх. № 10704 від 31.08.2023 року надано суду відповідь на відзив, у якому останній надає відповіді на питання, які відповідач поставив у відзиві на позов (а.с. 123-124).

Зокрема, останній зазначає, що відповідаючи на питання 1-6, відповідно до внутрішньої практики документообігу, відправлення поштових повідомлень з описом вкладення з повідомленням про вручення через відділення «Укрпошти» (що може засвідчити дату відправки, зміст відправленого та факт і дату отримання відправлення адресатом) здійснюється позивачем виключно у разі листування з державними, правоохоронними органами, судами та у випадках ведення претензійно-позовної роботи. З урахуванням чисельності контрагентів, які співпрацюють з позивачем, та документів, що укладаються з ними, ведення в такий же спосіб відправлень повідомлень є організаційно та фінансово недоцільним. Тому обмін договорами та документами на їх виконання допускається в будь-який інший спосіб (Новою поштою, кур`єром, особиста доставка адресату водіями чи співробітниками тощо). Тому наразі неможливо визначити, коли і як відповідачеві було направлено (або навпаки отримано від відповідача) підписану ним Специфікацію № СП-WHT-0/4, а, тим більше - коли відповідач її отримав.

У відповідь на питання за порядковим номером 7 позивач зазначив, що вказана електронна пошта не належить будь-кому з його працівників.

Відповідачем за вх. № 11578 від 18.09.2023 (а.с. 134-135) надане суду клопотання про призначення експертизи, відповідно до якого останній просить суд призначити судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Полтавському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз та поставити на дослідження судовому експерту наступне запитання: Чи виконано підпис від імені голови Фермерського господарства «Жито-3» Житченка Дмитра Юрійовича у Специфікації WHT-0/4 від 05.06.2023 року біля його прізвища та імені саме ОСОБА_1 .

Позивач на вказане клопотання реагування суду не надав.

При вирішенні даного клопотання суд виходив з наступного.

Статтею 99 ГПК України унормовано, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не надано висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів (ч. 1 вказаної статті).

Обґрунтовуючи клопотання про призначення експертизи, відповідач зазначає, що в нього є сумніви щодо автентичності підпису голови Фермерського господарства «Жито-3» Житченка Дмитра Юрійовича у Специфікації WHT-0/4 від 05.06.2023 року біля його прізвища.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підписання Специфікації головою відповідача підтверджується наявністю на спірній Специфікації відтиску печатки господарства як юридичної особи.

Печатка належить до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Враховуючи той факт, що відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, на наявність таких не посилався, навпаки, стверджуючи про направлення підписаних та скріплених печаткою господарства сканованих копій специфікацій на адресу електронної пошти позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що печатка господарства використовувалась проти волі відповідача.

Виходячи з наведених положень процесуального закону, урахувавши предмет та підстави позову, суд зазначає, що суд самостійно визначає обсяг необхідних йому доказів для повного та всебічного розгляду справи по суті. Рішення приймається судом на підставі всебічної, повної, об`єктивної оцінки всієї сукупності наявних в матеріалах справи доказів.

За викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання та призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідачем за вх. № 11780 від 20.09.2023 року надано суду заперечення на відповідь на відзив з клопотанням про опитування позивача як свідка в порядку ст. 90 ГПК України з огляду на надання ним невичерпних відповідей на поставлені відповідачем питання, а також з клопотанням про продовження (поновлення) строку на подання заперечень на відзив. В обґрунтування причин недотримання встановленого судом строку на подання заперечень на відзив останній покликається на недостатність встановленого судом п`ятиденного строку.

Повторне клопотання про опитування позивача як свідка в порядку ст. 90 ГПК України з огляду на надання ним невичерпних відповідей на поставлені відповідачем питання судом відхиляється як таке, що не відповідає чинним процесуальним нормам.

За приписами ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника суду, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Оскільки судом в ухвалі про відкриття провадження у дані справі встановлено п`ятиденний строк для надання відповідачем заперечень на відповідь на відзив, відповідач отримав відповідь на відзив 13.09.2023 року, про що свідчить трекінг АТ «Укрпошта» (144-145), відповідач подав заперечення з простроченням на два дні, яке є незначним, а тому судом в цій частині клопотання задовольняється.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

З огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, предметом доказування у даній справі є питання встановлення обставин щодо досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов укладеного 28.04.2023 року між сторонами Договору поставки № ДГ-WHT-0 в частині поставки за Специфікацією № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, дати досягнення такої згоди, визначення наявності або відсутності порушення відповідачем строку поставки товару позивачеві за умовами укладеного 28.04.2023 року між сторонами Договору поставки № ДГ-WHT-0 в частині поставки за Специфікацією № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази і письмові пояснення, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

28.04.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Солагро" (покупець) та Фермерським господарством "Жито-3" (постачальник) було укладено Договір поставки №ДГ-WHT-0 (далі - Договір, а.с. 4-14).

У договорі сторони, зокрема, узгодили наступне :

- Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця зернові культури (далі - товар), а Покупець - прийняти і оплатити на умовах, передбачених цим Договором та Специфікаціями, що є невід`ємними частинами до цього Договору (п. 1.1. Договору);

- характеристики товару (назва, рік врожаю та код товару згідно з УКТ ЗЕД, затвердженого Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2697-ІХ «Про Митний тариф України» зі змінами та доповненнями, зазначається у кожній специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2 Договору);

- кількість, якість товару та можливе відхилення (толеранс) визначається у Специфікаціях, які невід`ємними частинами цього договору (п. 2.1 Договору);

- ціна товару узгоджується сторонами шляхом перемовин та фіксується у відповідній Специфікації до цього Договору, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 3.1 Договору);

- строк, умови (базис) поставки (відповідно до правил Інкотермс у редакції 2010 року) та місце поставки визначається у Специфікаціях до цього Договору (п. 4.1 Договору);

- покупець здійснює часткову оплату вартості поставленого товару в сумі, визначеній згідно з умовами відповідної Специфікації до цього Договору, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника у відповідності до реквізитів, зазначених у рахунку постачальника, протягом 3-х (трьох) банківських днів від дати поставки/відвантаження товару та отримання покупцем визначених пп. 5.1.1-5.1.4 Договору документів (п. 5.1 Договору);

- постачальник зобов`язаний, зокрема, сплатити покупцеві штраф в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, а у разі прострочення поставки товару строком більше ніж на 5 календарних днів (в т.ч. непоставка або неповна поставка товару) - штраф у розмірі 25% від вартості несвоєчасно поставленого (недопоставленого) товару, а також неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару, строк поставки якого було порушено, за кожен день прострочення. Усі збитки, завдані постачальником покупцю, стягуються у повній сумі понад штрафні санкції (п. 7.1. Договору);

- договір вступає в силу від дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що випливають з цього Договору (п. 11.3. Договору);

- всі зміни та доповнення до цього Договору дійсні лише у випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі та підписані уповноваженими представниками сторін (п. 11.4 Договору);

- сторонами погоджено, що складання та підписання цього Договору, а також всіх документів на його виконання, включаючи, але не обмежуючись, заявки, специфікації, рахунки, накладні, акти, первинні бухгалтерські документи, додатки, додаткові угоди, листи тощо, може бути здійснено в електронній формі шляхом накладання на такі документи кваліфікованих електронних підписів (КЕП), виданих будь-яким з кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг, внесених до Довірчого списку, передбаченого Законом України «Про електронні довірчі послуги». У разі, коли дата накладання КЕП на електронний документ відрізняється від дати складання цього документа, зазначеній у ньому, та датою підписання такого документа вважатиметься дата його складання. Якщо інше не буде погоджено сторонами, або не вимагатиметься нормами чинного законодавства України, складені та підписані у вищезгаданий спосіб документи не потребуватимуть подальшого викладення та/або затвердження на матеріальних носіях чи папері. Обмін документами, підписаними за допомогою КЕП, здійснюється шляхом надсилання їх н електронні адреси, зазначені у реквізитах сторін в цьому Договорі. Підписані за допомогою КЕП документи вважаються одержаними адресатом з моменту їх надсилання, якщо відправник не отримає автоматичне повідомлення про те, ніж вказані в цьому Договорі, документ вважається одержаним з моменту отримання відповідного підтвердження Сторони-адресата про таке отримання (п. 11.5 Договору);

- у разі, якщо сторони не здійснюють документообіг в порядку, визначеному п. 11.5 цього Договору, сторонами погоджено, що документи, які відправлено факсом чи електронною поштою, мають повну юридичну силу до моменту обміну оригіналами, породжують права чи обов`язки для обох сторін і не можуть заперечуватись стороною, від імені якої вони були відправлені. При цьому, вважається, що документи, відправлені стороною, якщо вони надіслані з номеру факсу або електронної пошти, зазначеної в реквізитах такої сторони в даному договорі нижче. Сторона-адресат має право не приймати і не розглядати документи сторони-відправника, що надіслані з інших, ніж вказано вище номера факса або адреси електронної пошти сторони-відправника, і сторона-адресат не буде нести відповідальності за будь-які наслідки, які можуть настати або настануть для сторони-відправника через таке неприйняття та нерозгляд документів. Обмін оригіналами документів, відправлених факсом чи електронною поштою, повинен бути здійснений в строк не пізніше 10 (десяти) календарних днів з моменту їх направлення факсом чи електронною поштою (п. 11.6 Договору);

- сторона, що отримала за цим Договором персональні дані, зобов`язана забезпечити їх захист від незаконної обробки та незаконного доступу о них відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про захист персональних даних» та інших вимог, передбачених чинним законодавством України. Підписуючи цей договір сторони дають згоду (дозвіл) на обробку їх персональних даних (п. 11.17 Договору);

- специфікації і можливі додаткові угоди до цього договору є невід`ємними частинами даного договору (п. 11.19 Договору).

28.04.2023 року між сторонами підписано та скріплено печатками Специфікацію № СП-WHT-0 до Договору поставки № ДГ-WHT-0 від 28.04.2023 року (а.с. 59) на поставку 350 тон пшениці 3-го класу врожаю 2022 року за ціною 6 509,00 грн без ПДВ в термін до 10.05.2023 за вказаними у специфікації умовами поставки, за даними відповідача поставка була здійснена, що позивачем не спростовується. Матеріалами справи підтверджується оплата поставленого товару (а.с. 66-68 - копії платіжних інструкцій від 12 травня 2023 року № 5825, від 12 травня 2023 № 5834 та від 07.06.2023 року № 6885).

За даними позивача, 05.06.2023 року між сторонами підписано Специфікацію № СП-WHT-0/4 (а.с. 15) на поставку 420 тон пшениці 3-го класу врожаю 2022 року за ціною 6 140,00 грн без ПДВ (6 999,60 грн з ПДВ) в термін до 12.06.2023 за вказаними у специфікації умовами поставки.

Не отримавши у зазначений строк товар, позивач звернувся до відповідача з претензією № від 26.06.2023 року з вимогою щодо сплати в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги штрафних санкцій за несвоєчасну поставку товару в узгоджений за вказаною специфікацією строк в сумі 771 202, 50 грн. (копія претензії - а.с. 82). В додатки до вказаної претензії залучено копію Договору поставки ДГ-WHT-0 від 28.04.2023 року та копію Специфікації № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року (а.с 83-94).

Направлення даної претензії 27.06.2023 із вказаними додатками підтверджується матеріалами справи (опис вкладення - а.с. 17, накладна Укрпошти - а.с. 16) та визнається відповідачем.

В свою чергу, у відповіді № 1-2107-23 від 21.07.2023 року (а.с. 95-96) на зазначену претензію відповідач визнає проведення переговорів між сторонами щодо поставки 420 тон пшениці шляхом надсилання ним позивачу трьох проектів специфікацій засобами електронного зв`язку, але зазначає про отримання ним підписаної з боку позивача Специфікації № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року лише 12.07.2023 року, тобто після закінчення строку поставки товару, вказаного у Специфікації.

У матеріалах справи наявні підписані відповідачем та скріплені печаткою відповідача копії проєктів специфікацій № СП-WHT-0/2 від 09.05.2023 року на поставку 420 тон пшениці 3-го класу врожаю 2022 року за ціною 6 404,00 грн без ПДВ (7 300,56 грн з ПДВ) в термін до 20.05.2023 за вказаними у специфікації умовами поставки (а.с. 73); № СП-WHT-0/3 від 19.05.2023 року на поставку 420 тон пшениці 3-го класу врожаю 2022 року за ціною 6 360,00 грн без ПДВ (7 250,00 грн з ПДВ) в термін до 31.05.2023 за вказаними у специфікації умовами поставки (а.с. 74); № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року на поставку 420 тон пшениці 3-го класу врожаю 2022 року за ціною 6 140,00 грн без ПДВ (6 999,60 грн з ПДВ) в термін до 12.06.2023 за вказаними у специфікації умовами поставки (а.с. 75) з доказами їх направлення на адресу електронної пошти (а.с. 76-81).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Фермерського господарства "Жито-3" про стягнення 883 963,19 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 28.04.2023 року між сторонами Договору поставки № ДГ-WHT-0 в частині поставки за Специфікацією № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, з яких 734 958,00 грн штраф та 149 005,19 грн неустойка.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд зазначає про таке.

Статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 181 ГК України вказано, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України унормовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Згідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Частиною 1 статті 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ст.631 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в п. 91 Постанови від 25.05.2021р. у справі №461/9578/15-ц дала тлумачення доктрині забороні суперечливої поведінки : Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 рок справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (забороні суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit vei contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісно Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них»

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до с. 79 ГПК України стандарт доказування підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з уведенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тобто, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж ні.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний (п. 6.19, 6.20 постанови Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №910/11534/18).

Враховуючи специфіку взаємовідносин між сторонами в частині узгодження окремих партій поставок за Специфікаціями, беручи до уваги недоведеність позивачем жодним доказом (в тому числі і наданими в порядку ст. 90 ГПК України відповідями на поставлені відповідачем питання) направлення відповідачу у визначений Договором спосіб підписаної ним Специфікації № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року до закінчення вказаного у ній строку поставки, суд оцінює надані відповідачем докази в спростування цього та отримання Специфікації після закінчення вказаного у ній строку поставки товару більш вірогідними.

Оскільки матеріалами справи не підтверджується наявність складу господарського правопорушення щодо непоставки товару відповідачем за Специфікацією № СП-WHT-0/4 від 05.06.2023 року, підстави для застосування до відповідача міри відповідальності у вигляді штрафних санкцій відсутні.

Твердження позивача про те, що відповідачем здійснювалося листування електронною поштою з неуповноваженою позивачем особою суд оцінює критично, оскільки саме з цієї адреси електронної пошти 02.05.2023 року було надіслано на електронну адресу Фермерського господарства «Жито-3» Договір поставки № ДГ-WHT-0 від 28.04.2023 року, який покладено в підставу даного позову (а.с. 76), а також інші документи на виконання договору, зокрема, в частині виконання Специфікації № СП-WHT-0 від 28.04.2023 року, в той час як у п. 11.17 Договору сторони перебачили забезпечення збереження та захист від незаконного доступу до персональних даних.

Судом враховано, що адреса електронної пошти ОСОБА_2 містить зареєстроване доменне ім`я (унікальне символьне позначення, сформоване відповідно до національного законодавства і міжнародних вимог та зареєстроване в ієрархічній системі доменних імен мережі Інтернет) solagro.com.ua, як зазначені адреси електронної пошти у п. 11.1 та розділі 12 Договору та позивачем у повній заяві.

Надана позивачем довідка № від 23.08.2023 року (а.с. 126) про те, що ОСОБА_2 не є працівником позивача, в тому числі позаштатним та не перебуває у договірних відносинах із позивачем не спростовує наведеного вище.

Крім того, дані доводи не оцінюються судом як доведені достовірними доказами, оскільки довідка складена працівником позивача (виконуючим обов`язки директора) в односторонньому порядку, що може свідчити про необ`єктивність даних за таким доказом. Даний висновок судом зроблено з урахуванням визначеного ст. 78 ГПК України стандарту доказування.

Щодо оцінки електронних доказів суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Разом з цим суд зазначає, що статтею 3 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що відносини, пов`язані з електронним документообігом та використанням електронних документів, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законами України "Про інформацію", "Про захист інформації в автоматизованих системах"; Про державну таємницю"; Про телекомунікації"; Про обов`язковий примірник документів"; Про Національний архівний фонд та архівні установи", цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Як встановлено статтею 8 зазначеного Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронний документ не може бути застосовано як оригінал: 1) свідоцтва про право на спадщину; 2) документа, який відповідно до законодавства може бути створений лише в одному оригінальному примірнику, крім випадків існування централізованого сховища оригіналів електронних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріальне посвідчення цивільно-правової угоди, укладеної шляхом створення електронного документа (електронних документів), здійснюється у порядку, встановленому законом.

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і в постанові 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21 Великою Палатою Верховного Суду не встановлено підстав для того, щоб його змінювати.

Суд зазначає, що позивач не ставив під сумнів відповідність наданих відповідачем паперових копій електронних доказів та не заявляв клопотання про витребування оригіналів доказів.

Листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №914/2505/17, від 18.01.2023 року у справі № 910/15383/21).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.10.2021 року у справі №923/1379/20, обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до ст. 3, 5, 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Також судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду згідно з Постановою від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 щодо електронного листування між особами у месенджері як доказу у справі.

Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland),49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до п. 1, 2 статті 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 883 963,19 грн штрафних санкції не доведені поданими позивачем доказами, в їх спростування відповідачем надано більш вірогідні докази, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 231-233, 236, 237-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення підписано 03.10.2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик