ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Справа № 906/492/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Юрчук М.І. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників:

позивача - В. М. Приведьон

відповідача - С.В. Войкова

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Житомиробленерго" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 (ухвалене суддею Тимошенко О.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Житомиробленерго"

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія"

про визнання недійсними пунктів 1, 2 та 3 додаткової угоди №3 від 31.03.2021 до Договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 відмовлено в задоволенні позову.

Вказане рішення мотивоване тим, що орендоване позивачем майно за Договором №50/17 від 25.10.2017 не належить до державної власності, а тому застосування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 при обрахуванні орендної плати є безпідставним.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Акціонерне товариство "Житомиробленерго" звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 і постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути на користь позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" є державним унітарним (комерційним) підприємством, оскільки утворено компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності і входить до сфери його управління, а відтак майно такого підприємства належить до державної форми власності на праві господарського відання;

- рішенням суду у справі №906/184/22, яке набрало законної сили, встановлено, що на правовідносини стосовно оренди трансформаторної підстанції ПС 35/6 кВ "Прирейкова база" поширюється Закон України "Про оренду державного та комунального майна", а отже прямо свідчить про те що таке орендоване майно є державним та не підлягає доказуванню в силу приписів ч. 4 ст.75 ГПК України;

- майно, що передавалося на баланс ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" згідно передавального акту від 15.11.2016, перебуває у державній власності на праві господарського відання;

- відповідно до Розпорядження Кабінету міністрів України від 16.01.2019 №36-р "Про затвердження переліку об`єктів приватизації державної власності" АТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" включена до переліку об`єктів великої приватизації державної власності та передано в управління Фонду державного майна України, однак, рішення власника щодо приватизації майна відповідача немає, а тому діє правовий режим державного майна;

- відповідач та відповідно і його майно належить до форми державної власності;

- оскільки орендоване позивачем майно за договором №50/17 від 25.10.2017 належить до державної власності і визначення орендної плати за оренду державного майна має відбуватись на підставі Методики, відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 матеріали справи №906/492/23 витребувано з Господарського суду Житомирської області.

19.09.2023 до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/492/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Житомиробленерго" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23. Розгляд апеляційної скарги призначений на 03.10.2023.

28.09.2023 на адресу суду від Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 - без мін.

В судовому засіданні 03.10.2023 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у ній.

В судовому засіданні 03.10.2023 представник відповідача заперечила доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.10.2017 між ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (відповідач/орендодавець) та АТ "Житомиробленерго" (позивач/орендар) укладено договір оренди обладнання №50/17, за умовами якого орендодавець передав в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" , що перебуває на його балансі, а саме: трансформаторна підстанція ПС 35/6 кВ "Прирейкова база" вартістю 261 779,00 грн, що розміщене за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, смт. Нова Борова, вул. Іршанська,7 (а.с. 7).

31.03.2021 Орендодавець та Орендар уклали Додаткову угоду № 3 до договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 (а.с. 17), про наступне:

1. Сторони дійшли до взаємної згоди внести зміни до Договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 року виклавши п. 3.1. розділу 3 "ОРЕНДНА ПЛАТА" в наступній редакції: Розмір орендної плати за строкове платне користування окремим індивідуально визначеним майном Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", а саме трансформаторною підстанцією ПС 36/6 кВ "Прирейкова база", визначається Сторонами на підставі Протоколу узгодження договірної ціни (Додаток №1, який є невід`ємною частиною даної Додаткової угоди №3 та Договору оренди) і становить 70 000 грн, з урахування 20% ПДВ - 11 666,67 грн за один місяць оренди.

2. Пункт 3.3. Договору оренди виключити, відповідно пункти 3.4-3.9 вважати пунктами 3.3.-3.8. Договору оренди.

3. Сторони дійшли спільної згоди внести зміни до пункту 3.5 договору оренди та викласти його в наступній редакції: Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із Сторін та може бути змінений шляхом укладання Додаткової угоди до Договору оренди.

4. Сторони дійшли до спільної згоди продовжити строк дії Договору оренди до 30.04.2021, включно.

5. Інші умови Договору, які обумовлені даною Додатковою угодою №3, залишаються без змін і Сторони підтверджують по ним свої зобов`язання.

6. Дана Додаткова угода №3 набирає чинності з дати її укладання, являється невід`ємною частиною Договору та обов`язковою для виконання Сторонами.

7. Дана Додаткова угода №3 складена українською мовою у двох автентичних примірниках однакової юридичної сили, по одному примірнику для кожної із Сторін.

Договір та додаткові угоди підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області із позовною вимогою про визнання недійсними пунктів 1, 2 та 3 додаткової угоди №3 від 31.03.2021 до договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що оскаржуваними пунктами додаткової угоди №3 від 31.03.2021 сторони погодили внести зміни до п. 3.1 та п. 3.5 договору оренди №50/17 від 25.10.2017 передбачивши орендну плату без врахування Методики розрахунку, що суперечить ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ та типовому договору. Вимоги Позивача спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який сторони мали до вчинення правочину, тобто визнавши недійсними пункти 1, 2 та 3 додаткової угоди №3 від 31.03.2021 до договору №50/17 оренди обладнання від 25.10.2017, орендна плата буде відповідати Методиці розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна.

Зазначає, що оскаржувані пункти 1, 2 та 3 додаткової угоди №3 від 31.03.2021 порушують права та інтереси позивача, так як внесено зміни до розміру орендної плати, без врахування Методики. Звертає увагу, що додатковою угодою №3 від 31.03.2021 встановлено щомісячний розмір орендної плати у розмірі 70 000,00 грн, що необґрунтовано у 10 разів перевищує розмір попередньої орендної плати. Зазначений розмір встановлено без врахування Методики розрахунку, що є порушенням п. 3.1 Договору №50/17 та як наслідок порушує права та інтереси позивача. Для забезпечення енергетичної безпеки України, позивач змушений був погодитись на будь-які розміри орендної плати за оренду державного майна, при цьому фактично позбавлений захисту своїх прав та інтересів, в тому числі і в судовому захисті, що підтверджуються справою №906/184/22.

Колегія суддів, надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 627, 629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як зазначалося вище, 25.10.2017 між ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (відповідач/орендодавець) та АТ "Житомиробленерго" (позивач/орендар) укладено договір оренди обладнання №50/17.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

В подальшому, 31.03.2021 Орендодавець та Орендар уклали додаткову угоду №3 до договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017, яким сторонами внесені зміни до Договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 щодо розміру орендної плати (п. 1, 2, 3) та продовження строку дії Договору оренди до 30.04.2021 (п. 4).

АТ "Житомиробленерго" (позивач/орендар) не заперечило, що за договором оренди обладнання №50/17 від 25.10.17 орендувало у Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" окреме індивідуально визначене майно, що належить Публічному акціонерному товариству "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" та перебуває на його балансі, а саме: трансформаторну підстанцію ПС 35/6 кВ "Прирейкова база" вартістю 261 779,00 грн, що розміщене за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, смт. Нова Борова, вул. Іршанська, 7.

Позивач вважає, що оскаржувані пункти 1, 2 та 3 додаткової угоди №3 від 31.03.2021 порушують права та інтереси позивача, так як внесено зміни до розміру орендної плати, без врахування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, а тому підлягають визнанню недійсними. В апеляційній скарзі позивач звертає увагу суду, що Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" є державним унітарним (комерційним) підприємством, та відповідно і його майно належить до форми державної власності.

Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1, 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата визначається за результатами аукціону. У разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна.

Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, на яку посилається позивач, передбачає, що Методику і порядок розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму справляння плати за оренду цілісного майнового комплексу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів (філії, цеху, дільниці) та окремого індивідуально визначеного майна державного підприємства, організації.

Тобто Вказана Методика як і Закон України "Про оренду державного та комунального майна", визначають механізм визначення орендної плати щодо майна державних підприємств, організацій.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не є державним підприємством, а його майно - не є державним майном, а тому застосування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 є безпідставним.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком місцевого господарського суду, що відповідач не є державним підприємством з наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи, у листопаді 2016 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України в порядку чинного законодавства було прийнято рішення про утворення Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" шляхом перетворення Державного підприємства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (Наказ від 15.11.2016 №1913 (а.с.69).

Судом встановлено, що згідно Статуту Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - ПАТ "ОГХК"), товариство засноване на державній власності та є акціонерним товариством, єдиним засновником якого є держава в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (а.с. 72).

Єдиним засновником та акціонером Товариства є держава в особі Уповноваженого органу управління - Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (п. 1.2, п.6.1. Статуту ПАТ "ОГХК" затвердженого Наказом Мінекономрозвитку України від 15.11.2016 №1913).

Відповідно до п. 4.15 Статуту ПАТ "ОГХК" Уповноважений орган управління не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність Товариства.

Пунктом 5.1. Статуту визначено, що майно Товариства складається з основних фондів, бігових коштів, нематеріальних активів, а також інших цінностей, вартість яких відображається з самостійному балансі Товариства.

Майно Товариства формується за рахунок: майна, коштів та нематеріальних активів, переданих йому як вклади (внески) до статутного капіталу: доходів, одержаних від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходів від цінних паперів; кредитів банків та інших кредиторів; капітальних вкладень і дотацій з бюджетів; майна, придбаного в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; безоплатних або благодійних внесків юридичних та фізичних осіб; інших джерел, не заборонених законодавством (п. 5.2 Статуту Товариства).

Відповідно до п.5.3 Статуту Товариство є власником майна, переданого йому як внесок до статутного капіталу.

Товариство здійснює володіння, користування і розпорядження майном, що перебуває у його власності, відповідно до законодавства та мети своєї діяльності (п. 5.4 Статуту ПАТ "ОГХК").

Відповідно до статті 22 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50% чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Отже, всі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 73 ГК України передбачено, що орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Статутний капітал державного комерційного підприємства утворюється уповноваженим органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу державного комерційного підприємства встановлюється зазначеним уповноваженим органом. Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворене у державне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.ч. 1, 2, 3, 7 ст. 74 ГК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 141 ГК України, до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій ст. 148 цього Кодексу. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

Суд враховує, що аналогічна правова позиція щодо державного майна, переданого в результаті реорганізації (перетворення) на праві господарського відання, викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №912/1756/18.

Як передбачено ч.ч. 2 та 3 ст. 145 ГК України, зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом. Правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону.

Зміна правового режиму майна Державного підприємством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" та Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" шляхом приватизації не здійснювалась.

У постанові Вищого господарського суду України від 17.02.2009 у справі №29/268-07 викладена правова позиція про те, що здійснення внеску до статутного фонду господарського товариства не має ознак приватизації державного майна та не відноситься до способів приватизації, встановлених Законом України "Про приватизацію державного майна".

Згідно з п. 7 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 02.04.1994 №02-5/225 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з судовим захистом права державної власності", вирішуючи спори, пов`язані з визнанням права власності, слід виходити з того, що знаходження майна на балансі підприємства ще не є безспірною ознакою його права власності. Що ж до права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого державного підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статусу державної власності.

Враховуючи викладене, Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" є державним унітарним (комерційним) підприємством в розумінні ст. 73 і ст. 74 ГК України, а майно, що передане Державним підприємством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" Акціонерному товариству "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", є державним майном у розумінні ст. 22 ГК України та ч. 1 ст. 141 ГК України, та закріплене за останнім на праві господарського відання.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Як зазначалося, що мотивуючи позовні вимоги у справі №906/492/22, позивач зазначає, що оскаржуваними пунктами додаткової угоди №3 від 31.03.2021 сторони погодили внести зміни до п. 3.1 та п. 3.5 договору оренди №50/17 від 25.10.2017 передбачивши орендну плату без врахування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, що суперечить ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ та типовому договору.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство "Житомиробленерго" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" у справі №906/184/22 про визнання недійсними договору оренди обладнання від 25.10.2017 №50/17 та додаткових угод від 25.09.2020 №1, від 18.12.2020 №2 та від 31.03.2021 №3.

Позовні вимоги у справі №906/184/22 обґрунтовані тим, що зазначений договір оренди та укладені до нього додаткові угоди не відповідають типовому договору оренди індивідуально визначеного майна (нерухомого або іншого), що належить до державної власності, затверджено наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 (в редакції чинній на момент укладення спірного договору оренди). Зокрема, позивач вважає, що додаткова угода від 31.03.2021 №3 укладена всупереч вимогам статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ, атакож всупереч Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2022, позов задоволено частково, визнано недійсним пункт 14.11 укладеного між сторонами договору оренди обладнання, такого змісту: "14.11. Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі 10 % від вартості майна, визначеної у звіті №170516-М про незалежну оцінку вартості майна, за користування майном за кожен день прострочення". В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Судами у справі №906/184/22 встановлено, що договір оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017, укладений між ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" від імені якого виступила Філія "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" та ПрАТ "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго", а також додаткові угоди до нього, були погоджені та укладені повноважними представниками сторін, виконувалися в повному обсязі протягом всього строку його дії.

В матеріалах справи відсутні будь-які заперечення позивача щодо форми та змісту договору та додаткових угод до звернення з відповідним позовом.

Також, позивачем не обґрунтовано належним чином та не доведено наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи його інтересів як сторони оскаржуваного договору та додаткових угод у зв`язку з їх укладенням, і також те, що в результаті визнання їх недійсними майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що судом першої інстанції вірно встановлено невідповідність саме п.14.11 договору положенням частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №906/184/22 закрите касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 у справі №906/184/22.

Касаційне провадження у справі № 906/184/22 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Житомиробленерго" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрите.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Житомиробленерго" в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 у справі № 906/184/22 залишено без змін.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов наступних висновків:

78. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач не довів обставин, які б свідчили про наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи його інтересів як сторони оскаржуваного договору та додаткових угод у зв`язку з їх укладенням (який, як уже зазначалось, виконувався в повному обсязі протягом всього строку його дії, без будь-яких заперечень до його форми та змісту), і також те, що в результаті визнання їх недійсними майнові права позивача буде захищено та відновлено.

79. З урахуванням встановлених у пунктах 6, 7 цієї постанови обставин та враховуючи викладене у пунктах 76, 77 цієї постанови, Суд зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення у судових рішеннях наявності порушеного права позивача, як учасника оспорюваного правочину, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору.

80. Окрім цього, доводи скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині визначення орендної плати не на підставі відповідної Методики, не можуть бути підставою для формування Верховним Судом висновку у цій справі, оскільки правозастосування наведеної норми не визначалось скаржником як підстава позову у цій справі.

81. Зазначене свідчить, що за встановлених судами у цій справі обставин щодо відмови (часткової) у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору оренди обладнання та додаткових угод до нього (окрім пункту 14.1 цього договору), у Верховного Суду немає підстав для формування висновку у цій справі щодо питання застосування зазначених у касаційній скарзі норм саме за наведених скаржником умов та обставин. Тому наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не дає правових підстав для скасування судових рішень у цій справі.

82. Так, оскільки під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстави касаційного оскарження у цій частині, а відтак і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційного суду немає.

Враховуючи наведене, зазначені вище обставини, які встановлені судами у справі №906/184/22, в контексті приписів частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають повторному доведенню. Зокрема серед іншого, та обставина, що позивачем не доведено, що Додаткова угода №3 до договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 порушує права, свободи чи його інтереси як сторони оскаржуваної додаткової угоди у зв`язку з її укладенням (яка виконувалася в повному обсязі протягом всього строку її дії, без будь-яких заперечень до його форми та змісту), і також те, що в результаті визнання її недійсною майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Кожна сторона під час укладення правочину має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі (п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №904/10956/16).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що судом встановлено в контексті приписів частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи його інтересів як сторони оскаржуваної Додаткової угоди №3 до договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 у зв`язку з її укладенням (яка виконувалася в повному обсязі протягом всього строку її дії, без будь-яких заперечень до його форми та змісту), і також те, що в результаті визнання її недійсними майнові права позивача буде захищено та відновлено, тому п. 1, 2, 3 Додаткової угоди №3 до Договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 не можуть бути визнані недійсними відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що Верховний Суд не сформував висновку щодо застосування ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині визначення орендної плати не на підставі відповідної Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, оскільки правозастосування наведеної норми не визначалося скаржником як підстава позову у справі №906/184/22, а тому позивач звертається до суду із новим позовом за наведеною підставою.

Щодо вказаної підстави позову колегія суддів звертає увагу, що п. 2 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 передбачено, що розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем та орендарем, у разі визначення орендаря на конкурсних засадах орендна плата, розрахована за цією Методикою, застосовується як стартова, а її розмір може бути збільшено за результатами такого визначення.

Отже, враховуючи наведені положення Методики, орендна плата за державне майно не може бути меншою, ніж стартова ціна, яка розрахована за цією Методикою.

Водночас, вільне узгодження сторонами орендної плати за державне майно більшої, ніж та, яка розрахована згідно Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, не суперечить Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та вказаній Методиці.

Разом з цим, наявність таких висновків суду апеляційної інстанції в цілому не впливає на суть ухваленого місцевим господарським судом рішення про відмову у задоволенні позову.

З огляду на усе вищезазначене, мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні шляхом викладення її в редакції даної постанови.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права, однак такі порушення не призвели до ухвалення неправильного рішення по суті заявлених вимог, а тому рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 підлягає зміні лише у його мотивувальній частині з викладенням мотивувальної частини у редакції даної постанови.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги позивача, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Житомиробленерго" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В решті рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №906/492/23 залишити без змін.

4. Справу №906/492/23 повернути до Господарського суду Житомирської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" жовтня 2023 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Миханюк М.В.