РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.10.2023Справа № 910/10205/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло"

до Держави України в особі Державної казначейської служби України

про стягнення 2 000 000,00 грн.

За участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач) про стягнення 2 000 000,00 грн. моральної шкоди, завданої позивачу діями Печерського районного суду м. Києва під час розгляду справи № 757/10079/22-к.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2022 року в справі № 757/10079/22-к (провадження № 1-кс-12226/22) було постановлено суддею з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим позивачу було завдано моральну шкоду у вищевказаному розмірі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року відкрито провадження у справі № 910/10205/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26.07.2023 року.

11.07.2023 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшла заява позивача від 11.07.2023 року про розгляд справи № 910/10205/23 без участі уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло".

12.07.2023 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Державної казначейської служби України від 11.07.2023 року на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення вимог позивача та просив суд здійснювати розгляд справи без участі його представника.

19.07.2023 року на адресу господарського суду міста Києва надійшла заява позивача від 11.07.2023 року про розгляд справи № 910/10205/23 без участі уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло".

Ухвалою від 26.07.2023 року господарський суд міста Києва встановив позивачу строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву до 11.08.2023 року, встановив відповідачу строк на подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву до 31.08.2023 року, а також відклав підготовче засідання на 06.09.2023 року.

Ухвалою від 06.09.2023 року господарський суд міста Києва продовжив строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/10205/23 на 30 днів, закрив підготовче провадження у цій справі та призначив її до судового розгляду по суті на 11.10.2023 року.

Сторони явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання 04.10.2023 року не забезпечили, проте у поданих раніше заявах просили суд здійснювати розгляд справи без їх участі.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 року № 1-5/45 в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

Усі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за заявою від 03.02.2022 року № 3-02.

В обґрунтування цієї скарги представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" посилався на те, що 03.02.2022 року засобами поштового зв`язку направив до Офісу Генерального прокурора заяву № 3-02 про вчинення кримінального правопорушення слідчим суддею Жовтневого районного суду Миколаївської області, яку, згідно з витягом з сайту АТ "Укрпошта", було отримано адресатом 05.02.2022 року. Проте, в порушення вимог статті 214 КПК України, відомості за цією заявою внесені до ЄРДР не були.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 16.05.2022 року в справі № 757/10079/22-к (номер судового провадження: 1-кс-12226/22) у задоволенні вищенаведеної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" відмовлено.

Обґрунтовуючи відмову в задоволенні вимог цієї скарги, суд при постановленні ухвали від 16.05.2022 року посилався на те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Отже, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Разом із тим, аналізуючи зміст заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" від 03.02.2022 року № 3-02 щодо неправомірних дій слідчого судді Жовтневого районного суду Миколаївської області, слідчий суддя встановив, що у розумінні статей 2, 11 КПК України вона не містить даних про вчинення діяння, яке містить ознаки злочину та є суспільно небезпечним.

За таких обставин, слідчий суддя дійшов висновку про те, що в уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора не виникло обов`язку внести відповідні відомості до ЄРДР.

У позовній заяві (в справі № 910/10205/23) Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" вказувало, що при постановленні наведеної ухвали від 16.05.2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва умисно належним чином не застосував приписи статті 214 КПК України; умисно вніс до наведеної ухвали завідомо неправдиві відомості, зокрема, щодо відсутності у заяві Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" даних про вчинення діяння, яке містить ознаки злочину та є суспільно небезпечним, а також процитував лише частину висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 року в справі № 818/15/18; не зазначив мотивів неврахування окремих доказів; проігнорував численну судову практику судів вищих інстанцій, висновки якої за аналогічних умов зводились до наявності правових підстав для задоволення скарг на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, що полягали у невнесенні відомостей про вчинення кримінальних правопорушень суддями до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання відповідних заяв; порушив права Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло", передбачені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; умисно не виконав рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 року в справі "Михалкова та інші проти України", від 07.02.2017 року в справі "Лашманкін та інші проти Росії", а також рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого частиною 4 статті 382 Кримінального кодексу України.

Відтак, не погоджуючись із ухвалою слідчого судді від 16.05.2022 року, директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій зазначив, що відповідно до частини 4 статті 214 КПК України відмова у прийнятті і реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не дозволяється, тоді як означені положення залишилися поза увагою слідчого судді місцевого суду. Також, слідчим суддею безпідставно не було враховано численну практику слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва, які за аналогічних умов задовольняли скарги на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, що полягали у невнесенні відомостей про вчинення кримінальних правопорушень суддями до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання відповідних заяв, чим на думку скаржника, було порушено його права, гарантовані статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 16.05.2022 року, оскільки копію оскаржуваної ухвали йому місцевим судом в порушення вимог частини 7 статті 376 КПК України надіслано не було, тоді як зі змістом оскаржуваної ухвали він зміг ознайомитися в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише після її оприлюднення - 02.08.2022 року. При цьому, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" зазначив про те, що помилково 28.10.2022 року при подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду ним було зазначено, що вона подана від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Арома Юкрейн", внаслідок чого апеляційна скарга була повернута.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 23.01.2023 року в справі № 757/10079/22-к (провадження № 11-сс/824/413/2023) директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" відмовлено в поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2022 року; апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" повернуто особі, яка її подала.

Разом із тим, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" зазначило, що Печерський районний суд м. Києва вищевказаними процесуальними діями при розгляді справи № 757/10079/22-к, які полягали, зокрема, в порушенні прав позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі (навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження), завдав позивачу моральної шкоди в сумі 2 000 000,00 грн., розмір якої є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків порушення його прав.

Зважаючи на викладені обставини, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 № 2664-III (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі кримінальні правопорушення і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Релевантність цього визначення для врахування у правовідносинах із відшкодування шкоди підтверджується, зокрема, висновками щодо застосування цієї норми Закону у постановах Верховного Суду від 16.11.2021 року в справі № 915/1375/20, від 06.10.2022 року в справі № 910/18745/21, від 09.03.2023 року в справі № 910/17451/21, від 27.07.2023 року в справі № 910/2315/22.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина 7 статті 1176 Цивільного кодексу України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.09.2019 року в справі № 916/1423/17, відповідно до якого Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб (подібний за змістом висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року в справі № 910/10399/18).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За висновком Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року в справі № 916/1423/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 року в справі № 925/1196/18 сформульовано висновок про те, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (пункти 6.11-6.13).

При цьому, природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути") (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 року в справі № 910/10501/19).

Суд наголошує, що для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння позивачеві моральної шкоди, позивачу належить довести наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою), у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Предметом спору в даній справі є стягнення з держави немайнової (моральної) шкоди, заподіяної позивачу діями Печерського районного суду м. Києва під час розгляду справи № 757/10079/22-к, які полягали у постановленні слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. ухвали від 16.05.2022 року про відмову в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 03.02.2022 року № 3-02.

Отже, до предмета доказування у даній справі входять обставини наявності чи відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої юридичній особі, у тому числі приниженням її ділової репутації, протиправним, на думку позивача, судовим рішенням слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Виходячи з комплексного аналізу положень статті 56 Конституції України, статей 11, 16, 23, 91, 201 Цивільного кодексу України, визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", суд акцентує, що юридична особа, яка звертається до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, повинна довести факт спричинення їй немайнової шкоди внаслідок приниження її ділової репутації, посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.11.2021 року в справі № 915/1375/20, від 06.10.2022 року в справі № 910/18745/21, від 09.03.2023 року в справі № 910/17451/21.

За загальним правилом, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Водночас, зазначена позивачем підстава для відшкодування шкоди (відмова в задоволенні скарги на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР) не належить до вичерпного переліку випадків застосування цієї норми, наведеного у частині 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме випадків: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, чого у даній справі позивачем не доведено, а судом не встановлено.

За наведених обставин, до кваліфікації спірних правовідносин у цій справі застосуванню підлягають загальні положення щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування або посадовими особами цих органів при здійсненні ними своїх повноважень (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

При цьому, в разі, якщо позивач посилається на завдання шкоди внаслідок рішення, дії чи бездіяльності суду, слід враховувати, що Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що оскарження дій і бездіяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 року в справі "Брумареску проти Румунії" звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

За наведених обставин, ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 16.05.2022 року в справі № 757/10079/22-к (номер судового провадження: 1-кс-12226/22), постановлена за правилами КПК України, не може бути перевірена у цій господарській справі (№ 910/10205/23) на предмет законності і обґрунтованості висновків суду про відмову в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 03.02.2022 року № 3-02.

Крім того, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою полягає в тому, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, а також немайнова шкода, заподіяна юридичній особі, що полягає у втратах немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (статті 13, 74 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша, друга статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання фундаментального принципу змагальності господарського судочинства забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібний висновок є усталеним і викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 року в справі № 904/2104/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року в справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року в справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року в справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року в справі № 917/2101/17, від 18.01.2021 року в справі № 915/646/18 та інших.

Саме за змістом позовних вимог та доведених сторонами належними і допустимими доказами обставин справи господарський суд здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин та визначає, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони").

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" посилалося на завдання йому моральної шкоди в сумі 2 000 000,00 грн. процесуальними діями Печерського районного суду м. Києва при розгляді справи № 757/10079/22-к, які полягали, зокрема, в порушенні прав позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі (навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження), незаконність яких, на переконання позивача, підтверджується тим, що такі дії мають ознаки тяжкого злочину, передбаченого частиною 4 статті 382 Кримінального кодексу України, та ознаки кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 356, частиною 1 статті 364 та частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, що у свою чергу підриває принцип верховенства права, передбачений статтею 8 Конституції України.

Проте такі посилання не були підтверджені Товариством з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" жодним доказом. Позивачем не надано й доказів визнання порушення його права на доступ до суду в розумінні приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в рамках судового провадження у справі № 757/10079/22-к, тоді як установлення вищенаведених обставин лежить поза площиною повноважень національних судів під час розгляду та вирішення цього спору.

У матеріалах справи відсутні докази встановлення в діях слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, які вплинули на постановлення незаконного, на думку позивача, судового рішення у справі № 757/10079/22-к, складу кримінального правопорушення.

До того ж, позивач не обґрунтував розміру заявленої до стягнення моральної шкоди, не вказав, чим керувався при визначенні суми в розмірі 2 000 000,00 грн., не повідомив як саме та скільки часу, зусиль необхідно йому для відновлення тієї репутації, яка, на його думку, існувала до порушеного права тощо.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року в справі № 752/17832/14-ц).

Враховуючи наведене, позивачем належними і допустимими доказами в порядку статті 74 Господарського процесуального кодексу України не було доведено наявності та розміру шкоди, незаконності рішення, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою органу державної влади та завданою позивачу шкодою, а відтак не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної передумови для настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди за статтею 1176 Цивільного кодексу України, зокрема, за частиною 6 цієї статті. Так, позивачем не надано доказів, зокрема, довідок (актів, звітів тощо) про зменшення вартості нематеріальних активів; свідоцтв про зменшення вартості котирування акцій юридичної особи; висновків судової експертизи; експертної оцінки вартості нематеріальних активів; повідомлень в засобах масової інформації; результатів проведення перевірок контрольними органами (якщо ці перевірки були викликані діями відповідних державних органів (суду)) тощо, на підтвердження того, що дії слідчого судді Печерського районного суду м. Києва в рамках розгляду справи № 757/10079/22-к призвели до приниження ділової репутації, зниження престижу чи підрив довіри до діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло".

Суд акцентує, що згідно з частиною 2 статті 14 Господарського процесуального кодексу України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тож характер відносин, що виникають з приводу відшкодування моральної шкоди, вимагає від зацікавленої особи вчинення активних дій по доведенню суду обставин заподіяння такої шкоди, у тому числі і наявності трьох елементів деліктної відповідальності органу державної влади. Це досягається збором та витребуванням відповідних доказів у порядку, встановленому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідальність за що, перш за все, лежить на зацікавленій стороні.

Зважаючи на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності усієї обов`язкової сукупності елементів складу деліктного зобов`язання (зокрема незаконності судового рішення, що не скасоване і набрало законної сили, шкоди (у тому числі її розміру) та причинно-наслідкового зв`язку із діями/рішеннями слідчого суді Печерського районного суду м. Києва) у спірних правовідносинах.

При цьому, саме по собі посилання на норми права та судову практику, їх довільне тлумачення учасниками справи, не може вважатись безумовною підставою для задоволення позову без надання суду належних і допустимих доказів, які підтверджують обставини та доводи позивача. У той же час, аргументи позивача стосовно не зазначення Печерським районним судом м. Києва мотивів відхилення окремих доказів, а також інші подібні за змістом посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло", за своєю суттю зводяться до незгоди з встановленими в ухвалі від 16.05.2022 року обставинами.

Решта доводів позовної заяви, що зводяться до цитування змісту правових норм, рішень ЄСПЛ та Конституційного Суду України (що ухвалені не стосовно позивача чи обставин цієї справи), не є доказами завдання шкоди Товариству з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" в розумінні статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України та не впливають на висновок суду про недоведення позивачем фактичних підстав деліктної відповідальності держави.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відхиляючи доводи позивача, суд також враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

Отже, у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімскло" про стягнення з держави на його користь 2 000 000,00 грн. моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 11.10.2023 року.

Суддя В.С. Ломака