РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2023Справа № 910/9014/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" (04070, м. Київ, вул. Спаська, 11; ідентифікаційний код 32668563)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерполіхім" (01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла Другого, буд. 4/6, корп. А, оф. 305; ідентифікаційний код 32757658)

про внесення змін до договору,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Боднар М.М., Волкодав Д.Е.

Від відповідача: Тихонов О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Шакур" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерполіхім" про внесення змін до підпункту 1.1. розділу 1 договору № 1908/ШЗб відповідального зберігання від 19.08.2022.

12.06.2023 через відділ діловодства суду позивачем подано письмові пояснення щодо опечатки в призначенні платежу у платіжному документі про сплату судового збору, які залучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/9014/23 здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 26.06.2023.

19.06.2023 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур", Боднара Михайла Миколайовича про участь у судовому засіданні 26.06.2023 на 12:20 год. та усіх інших судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у справі № 910/9014/23 відмовлено.

21.06.2023 від відповідача засобами поштового зв`язку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості відповідачу реалізувати своє право на надання відзиву на позовну заяву.

21.06.2023 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2023 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" Боднара Михайла Миколайовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

У засіданні суду 26.06.2023 представник відповідача підтримав клопотання про відкладення розгляду справи, просив його задовольнити.

Представник відповідача заперечень щодо задоволення даного клопотання не навів.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд протокольно ухвалою задовольнив дане клопотання.

У засіданні суду 26.06.2023 оголошено перерву до 02.08.2023.

26.06.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/9014/23 до вирішення справи № 910/8162/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерполіхім» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" про стягнення вартості товару та збитків та набрання законної сили рішенням у справі № 910/8162/23.

03.07.2023 засобами поштового зв`язку через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

11.07.2023 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив, яку залучено до матеріалів справи.

Також 28.07.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про призначення судової експертизи матеріалів і речовин у справі № 910/9014/23.

31.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

У засіданні суду 02.08.2023 представник відповідача підтримав клопотання про зупинення провадження, просив його задовольнити.

Представник позивача заперечив щодо задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши подане клопотання про зупинення провадження у справі від 26.06.2023, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи № 910/8162/23 мотивовано тим, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерполіхім» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" про стягнення вартості товару та збитків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі є об`єктивна неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Під об`єктивною неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

У заяві про зупинення провадження позивачем не доведено дійсної об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 910/8162/23, оскільки в даній справі предметом позову є стягнення 16 246 611,58 грн за договором зберігання, а обставини, що унеможливлюють самостійне дослідження судом наданих сторонами доказів під час розгляду даної справи і встановлення відповідних фактів, відсутні.

З огляду на викладене, суд не вбачає, визначених статтею 227 Господарського процесуального кодексу України, підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи № 910/8162/23.

Представник позивача підтримав клопотання про призначення судової експертизи у даній справі.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення вказаного клопотання.

Розглянувши у судовому засіданні подане позивачем клопотання про призначення судової експертизи, суд вважає на необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд зазначає, що заявником не обґрунтовано дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування по даній справі.

З огляду на те, що в процесі підготовчих засідань у суду не виникало питань, які потребують спеціальних знань і в матеріалах справи відсутні докази, які є взаємно суперечливими, господарський суд в змозі самостійно надати оцінку всім доказам які містяться в матеріалах справи та мають суттєве значення для вирішення спору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення у справі судової експертизи.

У підготовчому засіданні 02.08.2023 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2023 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.09.2023.

30.08.2023 через відділ діловодства суду відповідачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

04.09.2023 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання щодо неприйняття судом до розгляду висновку експерта.

11.09.2023 через відділ діловодства суду відповідачем подані письмові пояснення.

У судовому засіданні 13.09.2023 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 02.10.2023.

Представники позивача у судовому засіданні 02.10.2023 підтримали заявлені позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні 02.10.2023 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

02.10.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.08.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Шакур» (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерполіхім» (далі - відповідач») було укладено договір № 1908/ШЗб, відповідно до умов якого зберігач (позивач) зобов`язався на умовах, встановлених цим договором, за винагороду прийняти на відповідальне зберігання йому власником рідкі мінеральні добрива, а саме КАС-32 у кількості до 570,00 тн і повернути даний товар замовникові на першу його вимогу (п.1.1. договору).

Згідно з п. 1.2.1. договору кількість товару, приймання, розміщення, зберігання відвантаження товару відповідача здійснюється на виробничо-складських площах позивача, розташовані за адресою: Вінницька обл., Барський р-н, м. Бар, вул. Залізнична, 5-А.

Відповідно до п.3.2. договору товар передається на строк до 31.05.2023.

Згідно з п. 3.3. договору позивач зобов`язаний прийняти товар, одержаний від відповідача у відповідності з умовами даного договору.

Згідно з п. 4.1. договору власник оплачує зберігачу послуги збереженню та завантаженню товару в автотранспорт. Вартість послуг становить:

- приймання (злив) товару з автоцистерн- 30,00 грн за 1 тонну, з ПДВ;

- зберігання товару по складу в м. Бар - з дати прибуття - 85,20 грн за 1 тоннц за місяць, з ПДВ;

- залив КАС в автотранспорт, зважування автотранспорту - 32,40 грн за 1 тонну з урахуванням ПДВ;

- зважування автотранспорту - 162,00 грн за одне зважування автотранспорту.

На виконання п. 1.1. договору позивач прийняв від відповідача на зберігання товар в зальному розмірі 518,22 тонн наступними партіями, а саме:

- 24,960 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна № 1 ВІД 20.08.2022 року;

- 98,560 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна № 2 ВІД 23.08.2022 року;

- 24,060 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна №3 ВІД 24.08.2022 року;

- 99,360 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна № 4 ВІД 25.08.2022 року;

- 99,140 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна №5 ВІД 01.09.2022 року;

- 97,280 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна № 6 ВІД 02.09.2022 року;

- 74,860 тонн товару були передані відповідачем, а позивачем прийняті на зберігання, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання-передачі на відповідальне зберігання майна №7 від 03.09.2022 року;

На виконання п. 4.1. договору відповідач оплатив позивачу послуги по збереженню товару в загальному розмірі 329 617,63 грн наступними траншами, а саме:

- 13 109,10 грн були перераховані 01.09.2022 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у серпні 2022 року згідно з рахунком № КИСфШ-116 від 31.08.2022 та Акту № КИОУ-00059 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2022, про що свідчить виписка по рахунку позивача за 01.09.2022 року;

- 51 594,49 грн були перераховані 05.10.2022 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у вересні 2022 року згідно з рахунком № КИСфШ-130 від 30.09.2022 та Акту № КИОУ-00073 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2022, про що свідчить виписка по рахунку позивача за 05.10.2022 року;

- 44 152,34 грн були перераховані 09.11.2022 року відповідачем пПозивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у жовтні 2022 року згідно з рахунком № КИСфШ-135 від 31.10.2022 та Акту № КИОУ-00080 здачі-прийняття робіт (надання послуг) ВІД 31.10.2022, про що свідчить виписка по рахунку позивача за 09.11.2022 року;

- 44 152,34 грн були перераховані 01.12.2022 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у листопаді 2022 року згідно з рахунком № КИСфШ-140 від 30.11.2022 та Акту № КИОУ-00083 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2022, про що свідчить платіжна інструкція №18688 відповідача від 01.12.2022 року;

- 44 152,34 грн були перераховані 03.01.2023 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у грудні 2023 року згідно з рахунком № КИСфШ-147 від 31.12.2022 та Акту № КИОУ-00087 здачі-прийняття робіт (надання послуг) ВІД 31.12.2022, про що свідчить платіжна інструкція №18740 відповідача від 03.01.2023 року;

- 44 152,34 грн були перераховані 08.02.2023 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у січні 2023 року згідно з рахунком № КИСфШ-149 від 31.01.2023 та Акту № КИОУ-00003 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.01.2023, про що свідчить платіжна інструкція № 18794 відповідача від 08.02.2023 року;

- 44 152,34 грн були перераховані 10.03.2023 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомку і зберігання товару у лютому 2023 року згідно з рахунком № КИСфШ-158 від 28.02.2023 та Акту № КИОУ-00007 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.02.2023, про що свідчить платіжна інструкція № 18843 відповідача від 10.03.2023 року;

- 44 152,34 грн, були перераховані 06.04.2023 року відповідачем позивачу, як оплата за прийомну і зберігання товару у березні 2023 року згідно рахунку № КИСфШ-175 від 31.03.2023 та Акту № КИОУ-00012 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.03.2023, про що свідчить платіжна інструкція № 18887 відповідача від 06.04.2023 року.

Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем, за надані позивачем послуги по зберіганню товару у квітні-травні місяці не були оплачені, тобто, борг за два місяці зберігання товару становить 88 304,68 грн (44 152,34 грн + 44 152,34 грн).

Крім того, позивач зазначає, що відповідач регулярно не повертає та не підписує акти приймання-передачі послуг, навіть вже сплачених.

Також позивач зазначає, що відповідачем в порушення вказаного п. 3.9. договору, під час його укладення, не було повідомлено позивача про істотні обставини, а саме що товар (рідкі мінеральні добрива), який переданий на зберігання відмінний від марки добрив КАС-32.

На підтвердження вказаного позивач зазначає, що 27.12.2022 року під час проведення позивачем планових контрольних замірів в резервуарному парку було виявлено, що в резервуарі РВС400 №3 густина товару становить 1,25 г. см3 в резервуарі РВС400№2 густина 1,217 г. см3, тобто, відбулося стрімке падіння густини товару, що не притаманно для добрив марки «КАС-32» до ТУ У 20.1-00203826.024-2020 виробництва ПрАТ «Азот» (м. Черкаси), якого відповідач заявив, як виробника даного товару.

В цей же день позивачем в телефонному режимі було доведено до відома відповідача про стрімке падіння густини товару, що не притаманно для добрив марки КАС-32.

28.12.2022 року та 02.01.2023 року позивач шляхом надсилання на електронну адресу відповідача запиту, запросив сертифікати якості даного товару у відповідача.

Позивач також повідомив відповідача й письмово, а саме листом №1/Ін/2 від 12.01.2023 року шляхом його надіслання поштою, а також повторним листом №1/Ін/3 від 01.02.2023 року також шляхом його надіслання поштою.

Відповідачем 10.01.2023 та 13.01.2023 року було надано позивачу шляхом надсилання на електронну адресу та запитувані сертифікати/паспорти якості в тому числі залізно-дорожні накладні на товар.

Відповідно, позивач зазначає, що як вбачається із наданих відповідачем сертифікатів та пасторів якості, окрім першого паспорта якості №56 на товар в кількості 49,250 т., практично весь товар, який переданий на зберігання був виготовлений у листопаді 2021 року, тобто, з листопада місяця 2021 року виготовлення продукту гарантійний термін його зберігання закінчився у травні місяці 2022 році.

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач передав позивачу на зберігання товар, у якого уже понад як три місяці закінчився гарантійний строк зберігання, та в момент передачі товару на зберігання відповідач жодним чином не повідомив позивача про цю істотну обставину, та жодним чином не ініціював перед позивачем перевірку товару на відповідність вимогам до технічних умов ТУ У 20.1-00203826.024-2020, адже вказаний товар після закінчення гарантійного строку його зберігання, уже може бути відмінним від марки добрив КАС-32, який згідно з договором був переданий на зберігання.

Позивач вважає, що згідно з сертифікатами якості та залізно-дорожніх накладних одержувачами товару являються зовсім інші підприємства відмінні від відповідача, а саме ТОВ «Хім-Трейд» та ТОВ «Компанія Зерноторг», що відповідно надає підстави позивачу припустити можливість, того що надані відповідачем сертифікати якості та залізно-дорожніх накладні взагалі не відносяться до товару який був переданий відповідачем позивачу на зберігання, тобто, товар скоріш за все є невідомого походження (виробника) та відповідно немає жодних документів.

Більше того, позивач зазначає, що лабораторії ТОВ «УКРХІМАНАЛІЗ», Вінницької філії ДУ «Держгрунтохорона», ТОВ «Науково-Сервісна Фірма «ОТАВА», Сумського державного університету та ДП «Науковий центр превентивної токсикології, харчової та хімічної безпеки імені академіка Л.І. Медведя МОЗ України» під час дослідження зразків товару, що були відібрані і опломбовані, як з автомобілів замовлених відповідачем для перевезення товару, під час приймання товару на зберігання так із резервуарів позивача в яких зберігається товар встановили, що товар який був переданий відповідачем позивачу на зберігання не відповідає та/або при тривалому зберігання буде не відповідати добриву марки КАС-32 до ТУ та сертифікатам якості наданим відповідачем, тобто, відповідач передав позивачу рідкі мінеральні добрива відмінні від марки КАС-32,

Разом з тим, листом №1/Ін/4 від 06.03.2023 року позивач повідомив відповідача, що з резервуару РВС-400 №2, в якому знаходиться частина продукту КАС-32, що належить позивачу здійснити його відібрання, для чого просив відповідача прислати його представника для комісійного розпломбування резервуару.

Однак відповідач так і не прислав свого представника для участі в розпломбуванні резервуару та відібранні позивачем частини продукту КАС-32, що йому належить, та не повідомив про причини відсутності представника.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з листом пропозицією (офертою) №1/Ін/5 від 07.03.2023 року, в якому останній просив внести зміни до п.п. 1.1. розділу 1 договору № 1908/ШЗб відповідального зберігання від 19.08.2022 року, виклавши його в такій редакції:

« 1.1. ЗБЕРІГАЧ зобов`язався на умовах, встановлених цим договором, за винагороду прийняти ідповідальне зберігання передані йому ВЛАСНИКОМ рідкі мінеральні добрива, відмінні від марки добрив КАС-32, у кількості до 570,000 тон (далі по тексту - товар) і повернути даний товар ВЛАСНИКУ на першу його вимогу.».

До листа пропозиції (оферти) позивач надав відповідачу два проекти підписаної зі сторони позивача угоди про внесення змін від 07 березня 2023 року до договору №1908/ШЗб відповідального зберігання від 19.08.2022 року для підписання відповідачем та повернення другого примірника позивачу.

Листом №1/Ін/6 від 07.03.2023 року позивач додатково повідомив відповідача про те, що при написанні листа №1/Ін/3 від 01.02.2023 року з боку позивача була допущена помилка, а саме в абзаці: «Під час прийомки та зливу товару було злито: - в резервуар РВС-400 №3 - 472,29 тон; - в резервуар РВС-400 №2 - 45,92 тонн» було випадково переплутано номери резервуарів, тому правильним потрібно вважати: «Під час прийомки та зливу товару було злито: - в резервуар РВС-400 №3 - 45,92 тон; - в резервуар РВС-400 №2 - 472,29 тонн».

Відповідач листом №67 від 28.03.2023 року відмовив позивачу у прийнятті пропозиції (оферти) щодо внесення змін до договору №1908/ШЗб відповідального зберігання від 19.08.2022 року.

Також відповідач надіслав позивачу лабораторні дослідження, а саме протокол випробувань № 3/28-А-476-23/1638/32 від 20.03.2023 зразків товару, що були спільно сторонами відібрані 04.03.2023 з резервуарів позивача в яких зберігається товар, які проведені ДП «Науковий центр превентивної токсикології, харчової та хімічної безпеки імені академіка Л.І. Медведя МОЗ України», про що свідчить лист №68 від 13.2023 року.

Листом (претензією) №70 від 10.04.2023 року відповідач повідомив позивача про свою відмову від товару, що був переданий на зберігання та виставив вимоги про відшкодування 14 556 562,63 грн вартості товару та 1 690 048,95 грн як відшкодування збитків (упущеної вигоди).

Позивач листом №1/Ін/7 від 10.04.2023 року виклав свою позицію щодо заперечень на лист (претензією) №70 від 10.04.2023 відповідача та відмовив відповідачу в повному обсязі у задоволенні його вимог про відшкодування 14 556 562,63 грн вартості товару та 1 690 048,95 грн як відшкодування збитків за їх безпідставністю і недоведеністю.

Позивач у позовній заяві зазначає, що підставами даного позову є істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, оскільки однією із істотних обставин, що змінилася. є сплив шестимісячного гарантійного терміну зберігання товару (на дату відвантаження), чого позивач не знав та не міг передбачити в момент укладення договору та відповідно відмовитись від обов`язку приймати на зберігання товар із закінченим гарантійним терміном зберігання, та другою із істотних обставин, що змінилася є те, що товар, який був переданий відповідачем позивачу на зберігання не відповідає та/або при тривалому зберігання де не відповідати добриву марки КАС-32 до ТУ та сертифікатам якості наданим відповідачем, тобто, позивач зазначає, що якби знав або міг передбачити вказані істотні обставини він не уклав би договір з відповідачем або уклав би його на інших умовах.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами позивач звернувся до суду з вимогою внести зміни до підпункту 1.1. розділу 1 договору № 1908/ШЗб відповідального зберігання від 19.08.2022, що кладений між позивачем та відповідачем на наступних умовах, а саме: «Зберігач зобов`язався на умовах, встановлених цим договором, за винагороду прийняти на відповідальне зберігання передані йому власником рідкі мінеральні добрива, відмінні від марки добрив КАС-32, у кількості до 570,00 тонн і повернути даний товар власнику на першу його вимогу».

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, з моменту укладення сторонами договору № 1908/ШЗб від 19.08.2022 року між ними виникли зобов`язання, які мають правову природу договору зберігання.

Згідно ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 948 ЦК України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Частиною 1 статті 188 ГК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина 2 статті 651 ЦК України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 ЦК України), інші випадки, встановлені договором або законом (частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач заздалегідь був обізнаний зі змістом договору, зокрема, з п.1.1. договору.

Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 196 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Позивач стверджує про порушення відповідачем п. 3.9 договору, а саме що переданий на зберігання товар відмінний від марки добрив КАС-32.

Так, відповідно до п. 10.2 ТУ У 20.1-4:2020 строк гарантійного зберігання КАС-32 становить шість місяців з дня виготовлення.

Разом з тим, суд зазначає, що сплив шести місяців не означає, що товар перестає відповідати вимогам щодо якості. Цей же пункт ТУ передбачає, що після закінчення гарантійного строку зберігання продукт перед застосуванням має бути перевірений на відповідність вимогам цих технічних умов.

Згідно з п. 6.3-6.5 згаданих ТУ КАС підлягає приймально- здавальним та періодичним випробуванням. Всі фізико-хімічні показники КАС є обов`язковими для приймально-здавальних випробувань і визначаються у кожній партії. Для споживача партією вважається кожна цистерна. Тобто, вирішальним чинником у визначенні якості товару та відповідності вимогам ТУ є не сам по собі гарантійний строк, а результати перевірки якісних показників карбамідно-аміачної суміші.

Так, позивач зазначає, що приймав товар на зберігання лише з визначенням його густини та здійснював «частковий відбір і опломбування зразків товару, що приймався на зберігання».

У судовому засіданні представник позивача пояснив суду, що аналіз зразків товару, які прийняв на зберігання, не проводив.

Cудом встановлено, що п. 6.4 ТУ передбачено обов`язковість приймально-здавальних випробувань всіх показників КАС та проведення таких випробувань для кожної партії, і партією вважається кожна цистерна.

Таким чином, суд зазначає, що для перевірки товару на відповідність вимогам ТУ позивачу належало не очікувати від відповідача «ініціювання перевірки товару», а виконати вимоги ТУ У 20.1-4:2020 в частині приймально-здавальних випробувань.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Дослідивши фактичні обставини справи, надавши оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін, суд вважає, що позивач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з відповідачем договір, усвідомлював зміст підпункту 1.1. розділу 1 договору, з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину.

Зокрема, позивач здійснює господарську діяльність з надання послуг зі зберігання, зокрема, рідких добрив, основний вид діяльності позивача - складське господарство (КВЕД 52.10), тобто, є професійним зберігачем у розумінні ч. 2 ст. 936 Цивільного кодексу України.

Істотні обставини, про які вказує позивач у позовній заяві, обґрунтовано та очікувано могли та повинні були бути передбачувані позивачем, оскільки він є професійним зберігачем з багаторічним досвідом здійснення своєї основної діяльності.

Позивач не міг не знати вимог ТУ У 20.1-4:2020 в частині зберігання та приймання карбамідно-аміачної суміші, вимог щодо випробувань кожної партії товару.

Також він не міг не передбачати, що товар, який приймається ним на зберігання від контрагентів, може не відповідати якісним показникам, встановленим ТУ.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до листа ПрАТ «Азот» від 21.03.2023 № 132-202/2 термін придатності на КАС виробником взагалі не встановлюється, оскільки ця суміш, при дотриманні відповідних умов зберігання, має стабільні якісні показники. В паспортах якості ПрАТ «Азот» зазначає, що при довготривалому правильному зберіганні КАС не втрачає своїх властивостей.

Пунктом 3.2 спірного договору встановлено, що товар передається на зберігання до 31.05.2023, тобто, на строк більше дев`яти місяців з моменту приймання товару на зберігання (першу цистерну прийнято 20.08.2022).

Отже, посилання позивача на закінчення гарантійного строку зберігання товару не знайшли свого підтвердження.

Крім того, позивач зазначає, що в момент укладення договору зберігання він виходив з того, що товар відповідає або при тривалому зберіганні буде відповідати добриву марки КАС-32.

Якість товару на момент приймання його позивачем для зберігання повністю відповідала вимогам ТУ У 20.1-4:2020, що підтверджено випробуваннями арбітражних проб товару, відібраних самим же позивачем.

Отже очікування позивача про те, що товар відповідає вимогам КАС-32, повністю виправдалися, і в цій частині не відбулося будь-яких істотних змін обставин, якими він керувався при укладенні договору.

Твердження позивача про те, що останній не може забезпечити відповідність товару добриву марки КАС-32, суд визнає помилковим, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності, вважається професійним зберігачем.

Статтями 949-950 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігай відповідає на загальних підставах.

Отже, в силу імперативних приписів ст. 949 ЦК України позивач зобов`язаний повернути відповідну кількість товару такого самого роду та такої самої якості, що і був прийнятий ним на зберігання.

Крім того, ТОВ «Шакур» зазначає, що всі лабораторії встановили, що товар не відповідає або при тривалому зберіганні буде не відповідати добриву КАС-32.

Однак, дослідивши наявні в матеріалах справи висновки лабораторій, судом встановлено, що такий висновок суперечить як змісту документів, складених за наслідками випробувань добрив, так і змісту технічних умов на карбамідно-аміачну суміш. Жодна лабораторія не робила таких висновків.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що всі арбітражні проби, відібрані з автоцистерн під час передачі товару на зберігання, містять рідину, який за фізико-хімічними характеристиками відповідає вимогам КАС-32 за ТУ У 20.1-4:2020 (розробник - ПрАТ «Азот», м. Черкаси).

Це, зокрема, підтверджує факт того, що на момент передачі на зберігання позивачу добриво за сукупністю родових ознак відносилося саме до карбамідно-аміачної суміші КАС-32.

Разом з тим, за результатами досліджень зразків, відібраних з резервуарів ТОВ «Шакур», також вбачається, що під час зберігання показники якості КАС-32 (окрім лужності) суттєво погіршилися, і жодна проба за висновками жодної лабораторії не відповідає вимогам навіть найнижчої за якісними характеристиками марки (КАС-26).

Таким чином, висновки позивача, і обставини, якими позивач намагається обґрунтувати свої вимоги, прямо суперечать доказам, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, істотної зміни обставин, передбачених ст. 652 ЦК України як підстави для змін договору, не було.

Як вбачається з позову, під такими обставинами позивач має на увазі звичайну майнову відповідальність зберігача, який допустив нестачу (пошкодження) товару, зокрема, своє власне небажання нести таку відповідальність.

Суд зазначає, що наведені в позові обставини не можуть слугувати підставою для задоволення позову, а вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного у сукупності, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерполіхім" про внесення змін до підпункту 1.1. розділу 1 договору № 1908/ШЗб відповідального зберігання від 19.08.2022 підлягає залишенню без задоволення.

Доводи позивача про те, що в сертифікатах якості заводів-виробників зазначено інших покупців, суд визнає помилковими, оскільки відповідач придбав товар не у заводів-виробників, а у інших підприємств, в тому числі тих, що отримали товар безпосередньо від заводу-виробника. Отже, в паспортах якості, що видані заводами- виробниками, не може бути зазначено відповідача, оскільки останній не отримував товар саме від заводу-виробника.

Суд зазначає, що той факт, що в сертифікаті зазначено інше підприємство-отримувач товару, у якого в подальшому придбають товар інші споживачі, не означає недійсності сертифікату та не перешкоджає отриманню нами від продавця копії сертифікату якості разом з відповідною партією товару чи частиною такої партії.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Шакур" (04070, м. Київ, вул. Спаська, 11; ідентифікаційний код 32668563)

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерполіхім" (01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла Другого, буд. 4/6, корп. А, оф. 305; ідентифікаційний код 32757658)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 11.10.2023

Суддя І.О. Андреїшина