РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2023Справа № 910/5273/23

За позовомМіністерства оборони України
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ТАНОС ТЕКНОЛОДЖИ"
простягнення 11 000 827,20 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Хмара Ю.О.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/5273/23 за позовом Міністерства оборони України (далі також - позивач, Міністерство) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" (далі також - відповідач, ТОВ "Танос Текнолоджи") про стягнення штрафних санкцій в розмірі 11 000 827,20 грн.

З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 28.09.2023.

Представник позивача безпосередньо в судовому засіданні 28.09.2023 наполягав на задоволенні заявленого позову та надав усні пояснення по справі.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання 28.09.2023 не забезпечив, відзив на позов не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи наявні у матеріалах справи фактичні дані суд дійшов висновку, що неявка представника відповідача у судове засідання з розгляду по суті не перешкоджає вирішенню спору в справі.

Суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Так, ухвали суду були надіслані за адресою відповідача, яка вказана у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, суд зауважує, що ухвали суду у даній справі були офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - на сайті за посиланням https://reyestr.court.gov.ua, а також знаходяться у вільному доступі в мережі Інтернет на інших відповідних веб-сайтах.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений судом не подав до суду відзиву на позов, відповідних клопотань про продовження процесуальних строків, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами з урахуванням згаданого вище припису ч. 2 ст. 178 ГПК України.

У судовому засіданні 28.09.2023 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2022 між Міністерством оборони України (як покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Танос Текнолоджи» (як продавцем) було укладено договір на закупівлю товару № 04-03/2 за умовами якого продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується сплатити та прийняти товар, визначений в асортименті, якості, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (Додаток 1), що додається до договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до розділу 3 договору, ціни на товар встановлюються в національній валюті України - гривні. Ціни на товар встановлюються з урахуванням вартості упаковки та всіх накладних витрат. Сума цього договору становить 284 800 000,00 грн без ПДВ. Податок на додану вартість 0 відсотків відповідно до п. 32, підрозділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. договору, розрахунок за товар здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Покупець протягом 3 робочих днів з моменту підписання договору здійснює попередню оплату в розмірі 100% від суми договору згідно виставленого рахунку.

У розділі 5 договору сторони погодили, що товар повинен бути поставлений протягом 21 робочого дня з моменту здійснення покупцем попередньої оплати згідно п. 4.2. договору. Датою поставки товару є дата, коли товар був переданий у власність покупця в місці поставки. Зобов`язання продавця щодо поставки товару вважаються виконаними у повному обсязі з моменту передачі товару у власність покупця у місці поставки на підставі видаткової накладної.

Відповідно до п. 10.1. договору, договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2022, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Як стверджує позивач, 07.03.2022 він здійснив попередню оплату відповідно до платіжного доручення № 286/3/2224 на суму 284 800 000,00 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, як наголошує позивач, що товар за договором мав бути поставлений не пізніше 05.04.2022, однак поставку відповідач здійснив із порушенням строків, визначених договором.

Відповідач відзив на позов не надав, викладених у позовній заяві доводів не спростував.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № 04-03/2 від 04.03.2022 суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження заявленого позову Міністерство надало копію платіжного доручення № 286/3/2224 від 07.03.2022 на суму 284 800 000,00 грн; копію претензії № 1 від 17.08.2022; акти приймання-передачі:

- № 269 від 21.04.2022 на суму 5 838 400,00 грн;

- № 276 від 21.04.2022 на суму 18 483 520,00 грн;

- № 341 від 30.04.2022 на суму 113 920 000,00 грн;

- № 369 від 05.05.2022 на суму 28 337 600,00 грн;

- № 435 від 14.05.2022 на суму 28 480 000,00 грн;

- № 604 від 09.06.2022 на суму 14 240 000,00 грн;

- № 622 від 10.06.2022 на суму 28 480 000,00 грн;

- № 632 від 13.06.2022 на суму 37 024 000,00 грн;

- № 652 від 15.06.2022 на суму 6 408 000,00 грн;

- № 712 від 20.06.2022 на суму 3 588 480,00 грн.

Доказів поставки товару в передбачені договором строки (не пізніше 05.04.2022) відповідач не надав, доводів позивача не спростував.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі порушення строків виконання зобов`язань з поставки товару, продавець сплачує штраф у розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожен день прострочки.

Як встановлено судом, відповідачем у встановлений строк обов`язку за договором щодо поставки товару не виконано, чим допущено прострочення виконання зобов`язання, а тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив. Відповідно, позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафу.

Перевіривши розрахунок штрафу судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснено з урахуванням встановленого договором строку, визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення штрафу в розмірі 11 000 827,20 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Міністерства оборони України задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНОС ТЕКНОЛОДЖИ" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 27; ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ) суму штрафних санкцій в розмірі 11 000 827,20 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 165 012,41 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.10.2023 року.

Суддя Ю.О.Підченко