ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2023 р. м. Київ Справа № 916/2564/22

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкомплект» (08004, Київська обл., Макарівський р-н, село Калинівка, вулиця Київська, будинок 43/2, код: 20616482)

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк» (09107, Київська обл., Білоцерківський р-н, місто Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, будинок 20, код: 42624978)

про визнання грошових коштів надлишково сплаченими та стягнення 77619,98 гривень,

До Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкомплект» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк», в якій позивач просить суд:

- визнати грошові кошти у сумі 77619,98 гривень, перераховані позивачем відповідачу за платіжним дорученням від 30.11.2020 № 2028, надлишково сплаченими коштами;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкомплект» надмірно сплачені кошти у розмірі 77619,98 гривень.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ним було надмірно сплачено грошові кошти у розмірі 77619,98 гривень за договором поставки від 09.06.2020 № 09/06/20-6377, внаслідок чого отримані відповідачем кошти підлягають поверненню на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України, які набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.10.2022 відкрито провадження у справі № 916/2564/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.01.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк» про передачу справи № 916/2564/22 за підсудністю задоволено, а справу № 916/2564/22 передано на розгляд Господарського суду Київської області.

Матеріали справи № 916/2564/22 надійшли до Господарського суду Київської області 20.02.2023 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 20.02.2023, передано на розгляд судді Колесника Р.М.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.03.2023 справу № 916/2564/22 прийнято до провадження суддею Колесником Р.М., позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкомплект» залишено без руху та запропоновано позивачу усунути виявлені недоліки позовної заяви протягом 5-ти днів з дня вручення цієї ухвали шляхом подання до суду: інформації щодо вірного місцезнаходження відповідача; доказів надсилання на належну адресу відповідача позовної заяви з переліком документів, доданих до позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.03.2023, серед іншого, постановлено розгляд справи № 916/2564/22 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи зі стадії розгляду справи по суті та зобов`язано позивача у строк до 20.03.2023 надати письмові пояснення із зазначенням, якому способу (способам) захисту прав або інтересів позивача відповідає заявлена позивачем вимога про визнання грошових коштів у сумі 77619,98 гривень, надлишково сплаченими коштами.

До суду 20.03.2023 від позивача, на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2023, надійшли письмові пояснення щодо обраного ним способу захисту прав позивача.

На адресу суду 24.03.2023 від відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 05.04.2023 поновлено відповідачу пропущений строк на подання відзиву на позов та прийнято поданий представником відповідача відзив на позов до розгляду.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Техкомплект» (покупець) та ТОВ «Херсоніндустріалпарк» (постачальник) 09.06.2020 укладено договір поставки № 09/06/20-6377 (далі договір), за умовами п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає «Дробоструминна камера (Cabilux PC-CL 1343)», Інв. № 64922 технічні дані та характеристики якої містяться у паспорті на виріб, що є частиною експлуатаційно-технічної документації від 2016 року, в комплекті з двома спеціальними візками і рейками для візка (надалі іменується Обладнання).

Згідно п. 2.2. договору вартість обладнання, зазначеного в рахунку-фактурі, прийнятого до оплати покупцем, складає 2234442,00 гривень з ПДВ, що еквівалентно 84000 доларів США.

Відповідно до п. 2.3. договору вартість обладнання передбачена п. 2.2. цього договору розраховується виходячи з курсу гривні до долару США встановленого НБУ на дату виставлення рахунку та сплачується з використанням національної валюти гривні, в безготівковій формі, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Покупець здійснює оплату за обладнання в наступному порядку (пункт 2.4. договору): (2.4.1.) попередню оплату у розмірі 20% вартості обладнання протягом того ж банківського дня, в якому покупець отримав виставлений постачальником рахунок; (2.4.2.) остаточну оплату у розмірі 80% вартості обладнання протягом 45 календарних днів з дня зарахування на поточний рахунок постачальника. У разі, якщо на день зарахування на поточний рахунок постачальника, грошові кошти в національній валюті гривні надійшли в еквіваленті меншому ніж 84000 доларів США, покупець зобов`язується здійснити доплату в національній валюті гривні протягом одного банківського дня.

Пунктом 2.5. договору визначено, що сторони мають право за домовленістю вносити зміни в порядок, форму та види здійснення розрахунків за цим договором, уклавши додаткову угоду до діючого договору.

Згідно п. 3.1. договору покупець за свій рахунок зобов`язаний протягом 45 календарних днів з дня зарахування попередньої оплати на рахунок постачальника здійснити демонтаж, розбирання та пакування обладнання за його місцезнаходженням на території постачальника за адресою: м. Херсон, вул. Тираспільська, 1.

Обладнання повинно бути отримане покупцем в повному обсязі протягом десяти робочих днів з дня зарахування коштів згідно з п.п. 2.4.2 або 3.2. договору на розрахунковий рахунок постачальника (пункт 3.3.).

За умовами пунктів 3.4., 3.5 договору доставка здійснюється транспортом покупця і за його рахунок. Обладнання постачається на умовах EXW м. Херсон, згідно правил Інкотермс 2010 (доставка здійснюється транспортом покупця за його рахунок).

Відповідно до умов п. 5.1.2. договору у разі порушення покупцем умов п. 3.3 договору він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості обладнання, за кожен день прострочення.

За змістом пункту 8.2. договору термін дії договору закінчується на дату повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Позивач на виконання умов договору перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 2446888,40 гривень, що підтверджується копіями наявних у матеріалах справи платіжних доручень:

- від 13.07.2020 № 308 на суму 46888,40 гривень;

- від 16.07.2020 № 360 на суму 100000,00 гривень;

- від 04.08.2020 № 584 на суму 300000,00 гривень;

- від 09.10.2020 № 1377 на суму 1000000,00 гривень;

- від 30.11.2020 № 2028 на суму 1000000,00 гривень;

Видатковою накладною від 09.02.2021 № 50 підтверджується факт передачі ТОВ «Херсоніндустріалпарк» на користь ТОВ «Техкомплект» обумовленого договором товару на суму 2369268,42 гривень.

ТОВ «Техкомплект» листом звернулось до ТОВ «Херсоніндустріалпарк» з вимогою про повернення надлишково перерахованих коштів у сумі 77619,98 гривень, сплачених згідно платіжного доручення від 30.11.2020 № 2028 на виконання умов договору.

У відповідь на вказаний лист ТОВ «Херсоніндустріалпарк» надіслало повідомлення від 10.12.2020 № 01-41, в якому вказувало на факт прострочення з боку покупця зобов`язання щодо оплати товару, враховуючи ту обставину, що рахунок на оплату виставлено 01.07.2020, а перша оплата здійснена покупцем 13.07.2020. Посилаючись на порушення покупцем строків оплати, постачальник зазначив, що на підставі умов пп. 5.1.1. п. 5.1. договору застосував до покупця санкції передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України. А саме ТОВ «Херсоніндустріалпарк» здійснив нарахування 3% річних за користування чужими грошовими коштами у сумі 29287,00 гривень, розрахунок яких здійснено від суми 2391480,00 гривень за період з 04.07.2020 по 30.11.2020.

Як зазначено у повідомлені з суми переплати (77619,98 гривень) буде утримано 29287,00 гривень, а залишок суми у розмірі 48332,98 гривень буде перераховано найближчим часом на рахунок покупця.

ТОВ «Техкомплект» звернулось до ТОВ «Херсоніндустріалпарк» із претензією від 23.06.2021 № 085, в якій не погодилось з викладеними у повідомленні обставинами та зазначило, що дії постачальника є незаконними, тому вимагав невідкладно повернути грошові кошті у сумі 77619,98 гривень. Так, покупець зазначив, що: 1) грошові кошти у сумі 77619,98 гривень перераховано на рахунок постачальника помилково, а не на підставі зобов`язань за договором, тому є безпідставно набутим майном; 2) незрозумілою є обставина визначення бази для нарахування 3% річних, коли як загальна вартість товару як за умовами договору, так і згідно видаткової накладної становить 2369268,42 гривень, та визначення періоду для розрахунку 3% річних, а також неврахування під час розрахунку часткових оплат здійснених позивачем.

У відповідь на вказану претензію ТОВ «Херсоніндустріалпарк» відповіддю від 27.07.2021 № 01-15 повідомило ТОВ «Техкомплект» про низку порушень умов договору як покупцем за договором під час його виконання, тому покупцю нараховано 3% річних та пеню передбачену п.п. 5.1., 5.1.2., 5.2. договору.

Серед іншого, ТОВ «Херсоніндустріалпарк» вказувало, що відповідно до п. 3.3. договору граничною датою отримання обладнання згідно умов договору є 15.12.2020, при цьому остаточний розрахунок здійснено 30.11.2020. Проте, покупцем будь-яких дій спрямованих на отримання обладнання до 15.12.2020 вчинено не було.

Враховуючи, що ТОВ «Техкомплект» отримало обладнання 09.02.2021, то ТОВ «Херсоніндустріалпарк» здійснило нарахування пені за несвоєчасне отримання обладнання у розмірі 43620,49 гривень, за період з 15.12.2020 по 09.02.2021.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом позивач вказує, що ним на користь відповідача перераховано суму грошових коштів у розмірі більшому, ніж узгоджено сторонами у договорі.

Так, за доводами позивача вартість товару за договором становить 2369268,42 гривень, натомість відповідальним працівником позивача помилково перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 2446888,40 гривень, тобто сума надлишково перерахованих коштів за договором становить 77619,88 гривень, які відповідач відмовляється повернути в добровільному порядку, що стало підставою звернення до суду із розглядуваним позовом з вимогами про визнання грошових коштів надлишково сплаченими коштами та стягнення вказаної суми грошових коштів в судовому порядку, як надмірно сплачені, нормативно обґрунтувавши свої позовні вимоги посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти пред`явлених вимог відповідач у відзиві на позов не спростував факту отримання ним грошових коштів від позивача у розмірі 2446888,40 гривень, проте зазначив, що позивач допустив прострочення виконання зобов`язань за укладеним договором.

Відповідач посилався на те, що позивач сплачуючи грошові кошти у призначені платежу посилався на рахунок від 01.07.2020 № 313, що свідчить про те, що рахунок отримано позивачем 01.07.2020. При цьому, за умовами п. 2.4. договору сторони домовились про те, що авансовий платіж у розмірі 20% вартості обладнання мав бути здійснений позивачем протягом одного банківського дня з дати виставлення рахунку, а решта коштів у розмірі 80% вартості обладнання мала бути перерахована протягом 45 календарних днів з дня зарахування авансового платежу.

Однак, як вбачається з наданих позивачем платіжних доручень останнім було порушено порядок і строк проведення розрахунків, чим порушено умови п. 2.4.1., 2.4.2. договору.

А тому, відповідач вказував на те, що нарахування ним штрафних санкцій є правомірним, оскільки позивачем порушено строки вивезення оплаченого товару зі складу відповідача, про що свідчить видаткова накладна від 09.02.2021.

Також, на переконання відповідача договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивачем заявлено вимогу про стягнення грошових коштів з відповідача.

До того ж, заявлена позивачем вимога про визнання грошових коштів надлишково сплаченими коштами є вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст.ст. 11, 509, 627 Цивільного кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж Кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки на виконання умов якого позивач виконав покладені на нього умовами п.п. 2.4.1., 2.4.2. договору обов`язок по перерахуванню коштів у повному обсязі, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень на загальну суму 2446888,40 гривень, а відповідач, своєю чергою, виконав покладений на нього умовами п.п. 3.4., 3.5. договору обов`язок по поставці товару на користь позивача, що підтверджується підписаною обома сторонами копією видаткової накладної від 09.02.2021 № 50.

Частиною 1 статті 631 Цивільного кодексу України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно зі статтею 599 цього Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 8.2. договору сторони встановили, що термін дії договору закінчується на дату повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Враховуючи, що сторонами договору вчинено усі дії передбачені договором спрямовані на виконання ними своїх зобов`язань обумовлених договором, які прийняті сторонами одна від одної, з огляду на зміст п. 8.2. договору, суд дійшов висновку, що в силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання сторін по відношенню одна до одної є припиненими і відповідно строк дії договору також є припиненим.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач на рахунок відповідача перерахував грошові кошти у загальному розмірі 2446888,40 гривень, коли як за змістом п. 2.2., 2.3. договору вартість обладнання складає 2234442,00 гривень з ПДВ, що еквівалентно 84000 доларів США, яка розраховується виходячи з курсу гривні до долару США встановленого НБУ на дату виставлення рахунку.

Остаточна вартість товару, з урахуванням курсової різниці, становить 2369268,42 гривень, що відображено у видатковій накладній підписаній обома сторонами від 09.02.2021 № 50.

Таким чином різниця між перерахованими позивачем на користь відповідача грошовими коштами та остаточно визначеною вартістю товару становить 77619,98 гривень, що відповідачем в перебігу розгляду справи не заперечувалось.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз приписів названої статті дає підстави для висновку, що передбачений цією статтею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати.

Як вже встановлено судом укладений сторонами договір припинив свою дію, внаслідок виконання сторонами цього договору своїх зобов`язань, що дає підстави для висновку про відсутність у відповідача правових підстав для збереження грошових коштів у сумі 77619,98 гривень, які були надмірно перераховані позивачем, а отже, відповідна сума грошових коштів, є безпідставно утриманою ТОВ «Херсоніндустріалпарк» і підлягає поверненню на користь ТОВ «Техкомплект».

Судом перевірено доводи відповідача щодо того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 1212 Цивільного кодексу України та відхиляє їх, оскільки такі не спростовують наведених вище висновків суду.

Крім того, необґрунтованими є і заперечення відповідача щодо допущеного прострочення виконання зобов`язань з боку позивача, що стало наслідком застосування до позивача штрафних санкцій та покладення відповідальності за порушення грошового зобов`язання за правилами ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки предметом спору у розглядуваній справі є вимоги про стягнення надміру перерахованих грошових коштів, натомість вимоги про стягнення з позивача штрафних санкцій не є предметом спору у цій справі. Також, у суду відсутні підстави вважати, що у відповідача відсутнє зобов`язання по поверненню отриманих від позивача грошових коштів в розмірі більшому, ніж встановлено договором, адже у матеріалах справи відсутні будь-які правочини спрямовані на припинення взаємних грошових зобов`язань.

При цьому, суд погоджується із доводами відповідача про те, що вимога позивача про визнання грошових коштів надлишково сплаченими коштами є вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді.

Так, стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша і друга статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Суд зауважує, що предметом позову не може бути встановлення обставин.

Заявлена позивачем вимога про визнання грошових коштів у сумі 77619,98 гривень, перерахованих позивачем відповідачу за платіжним дорученням від 30.11.2020 № 2028, надлишково сплаченими коштами, фактично є вимогою про встановлення судом факту, що має юридичне значення та не стосується захисту права цивільного. Встановлення таких обставин, є предметом доказування при вирішенні та розгляді спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 викладено висновок про те, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Захист майнового чи немайнового права, чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Водночас, заявлена позивачем у цій справі вимога про визнання грошових коштів надлишково сплаченими коштами не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

При цьому, поняття "спір, який не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства" слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18, від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 20.11.2019 у справі № 591/5619/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/2831/19.

Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду (від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18, від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 20.11.2019 у справі № 591/5619/17, від 16.12.2020 у справі № 922/2831/19), хоча і зроблені за відмінних від цієї справи встановлених судами обставин справи, однак стосуються застосування загальних норм цивільного законодавства стосовно належності та ефективності способів захисту порушеного цивільного права (ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, господарський суд вважає, що провадження у справі № 916/2564/22 в частині вимог про визнання грошових коштів у сумі 77619,98 гривень, перерахованих позивачем відповідачу за платіжним дорученням від 30.11.2020 № 2028, надлишково сплаченими коштами підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням встановлених судом обставин, та оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та доведення матеріалами справи наявності у ТОВ «Херсоніндустріалпарк» обов`язку повернути безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 77619,98 гривень, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі, а в частині вимог про визнання грошових коштів у сумі 77619,98 гривень, перерахованих позивачем відповідачу за платіжним дорученням від 30.11.2020 № 2028, надлишково сплаченими коштами про закриття провадження у справі.

Витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 2481 гривень, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині вимог про визнання грошових коштів у сумі 77619,98 гривень, перерахованих позивачем відповідачу за платіжним дорученням від 30.11.2020 № 2028, надлишково сплаченими коштами закрити.

2. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкомплект» задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк» (09107, Київська обл., Білоцерківський р-н, місто Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, будинок 20, код: 42624978) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкомплект» (08004, Київська обл., Макарівський р-н, село Калинівка, вулиця Київська, будинок 43/2, код: 20616482) 77619,98 гривень безпідставно набутих коштів та 2481,00 гривень судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.10.2023.

Суддя Р.М. Колесник