ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2023 року м.Дніпро Справа № 904/2161/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Верхогляд Т.А.- доповідач

судді: Кощеєв І.М., Парусніков Ю.Б.,

секретар судового засідання: Грачов А.С.

представники сторін:

від позивача: Доманський Володимир Петрович, ордер серії АЕ №1185986 від 10.03.2023 р., адвокат;

від відповідача: Бажан Владислав Павлович, довіреність №72 від 16.05.2023 р., адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2022 року у справі №904/2161/22 (суддя Ярошенко В.І., повне рішення складено 22.12.2022 року)

за позовом Житлово-будівельного кооперативу № 295, м. Дніпро

до Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором оренди № 1 від 10.02.2020 року

за зустрічним позовом Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14", м. Дніпро

до Житлово-будівельного кооперативу № 295, м. Дніпро

про визнання недійсним договору оренди № 1 від 10.02.2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2022 року у справі №904/2161/22 первісний позов Житлово-будівельного кооперативу № 295 задоволено частково. Стягнуто з Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" на користь позивача заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення № 1 від 10.02.2020 року у розмірі 22 099,08 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 836,13 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" до Житлово-будівельного кооперативу № 295 про визнання недійсним договору оренди № 1 від 10.02.2020 року відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що з огляду на положення п.7.3 вказаного вище договору оренди, останній був автоматично пролонгований з 01.10.2020 року та вважається розірваним лише з 01.06.2022 року у зв`язку з відмовою від нього ЖБК №295 з причин невиконання відповідачем умов цього договору в частині оплати орендної плати за період з січня 2021 року по червень 2022 року.

Частково задовольняючи первісний позов, суд виходив з того, що розірвання 01.06.2022 року договору унеможливлює нарахування орендних платежів після цієї дати, тому орендар має право на нарахування орендної плати за період з 01.01.2021 року по 01.06.2022 року.

Також суд вважав, що позивач за первісним позовом не довів наявності підстав для збільшення розміру орендної плати у 2021 році, та у зв`язку з цим невірно розрахував суми, що підлягають стягненню з відповідача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд послався на необґрунтованість вимог позивача за зустрічним позовом про визнання спірного договору оренди недійсним, недоведення ним обставин того, що на момент укладення договору - 10.02.2020 року ЖБК №295 не був власником нежитлових приміщень №№139 -142, розташованих за адресою: м.Дніпро, вул. Велика Діївька,40.

Також суд вважав не доведеними позивачем за зустрічним позовом обставини введення його в оману щодо того, що ЖБК №295 є власником вказаних приміщень та може розпоряджатися ними.

Суд не погодився з твердженнями представника Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" про відсутність права власності ЖБК №295 на спірні приміщення на момент укладення договору, оскільки згідно з наявними у матеріалах справи доказами таке право виникло у останнього задовго до укладення цього договору.

Також суд зазначив, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними доказами, що оспорюваний договір укладено ним під впливом тяжких для нього обставин, проти його волі та на вкрай невигідних умовах.

Не погодившись з рішенням суду, Міський комунальний заклад культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" подав апеляційну скаргу, в якій просить згадане рішення скасувати в частині стягнення з нього на користь кооперативу заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення №1 від 10.02.2020 року у розмірі 22 099,08 грн. та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання цього договору недійсним; прийняти в цих частинах нове рішення про відмову у повному обсязі у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що:

- рішення господарського суду в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без належного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з урахуванням хибних висновків, які не відповідають обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права;

- у період дії договору з 01.01.2020 року по 30.09.2020 року МКЗК "Дніпровська музична школа №14" повинен був сплатити ЖБК№295 орендну плату у розмірі 13 649,13грн; протягом строку дії договору він сплатив згідно з платіжними дорученнями 18 152,25 грн., а також помилково за період з 01.10.2020 року по 31.12.2020 року - 4 549,67 грн., що свідчить про виконання апелянтом у повному обсязі своїх зобов`язань з оплати орендної плати за договором №1 і відсутність у відповідача заборгованості перед кооперативом;

- вимоги позивача про сплату орендної плати за договором оренди за період з 01.10.2020 року по 01.07.2022 року не ґрунтуються на приписах чинного законодавства України, оскільки у цей період договір оренди вже припинив дію внаслідок закінчення строку, на який його було укладено;

- є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірний договір пролонговано автоматично після 30.09.2020 року, тому що його умови не передбачають автоматичного продовження договору; крім того, після спливу строку дії договору сторони заперечували проти продовження останнього та не вчиняли жодних дій, спрямованих на таке продовження, тому є помилковим і висновок суду про наявність у ЖБК №295 права на нарахування орендної плати за період з 01.01.2021 року по 01.06.2022 року;

- 27.07.2021 року нежитлові приміщення №139, 140, 141, 142 було перейменовано, відповідно, у приміщення №594, 595, 596, 597, і лише 07.12.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стадник Іриною Леонідівною прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ЖБК на приміщення №594 597;

- станом на дату укладення договору оренди №1 кооператив не був власником спірних нежитлових приміщень, а тому на момент укладення цього договору останній суперечив вимогам закону, що є підставою для визнання договору недійсним в силу приписів ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України;

- ЖБК №295 ввело в оману МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" щодо того, що кооператив є власником нежитлових приміщень №№139 -142 за адресою м.Дніпро, вул.Велика Діївська,40, що також є підставою для визнання судом недійсним укладеного договору оренди.

Скаржник звертає увагу, що 27.12.2022 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/2160/22 відмовлено у задоволенні первісного позову кооперативу про звільнення школою приміщень №139-142 за вказаною адресою та задоволено зустрічний позов про скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію нежитлових приміщень за №№ 594 -597;

- суд приймаючи оскаржуване рішення порушив норми процесуального права, оскільки виклав у ньому лише доводи позивача за первісним позовом та надав перевагу доказам, що були подані позивачем, при цьому докази, подані відповідачем, були проігноровані судом;

- рішення суду першої інстанції не містить жодного мотиву відхилення доводів відповідача за первісним позовом;

- суд повинен був повернути позовну ЖБК№295, оскільки вона підписана неуповноваженою особою, ордер №1145285 від 27.07.2022 року не містить обов`язкового реквізиту номеру посвідчення адвоката України, а також інформації стосовно того, ким та коли воно видане).

Крім того, МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" в апеляційній скарзі просить долучити до матеріалів справи рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 року у справі №904/2160/22. Посилається на те, що він був позбавлений можливості подати рішення у вказаній справі до суду першої інстанції на дату ухвалення оскаржуваного рішення у справі 904/2161/22, оскільки рішення у справі №904/2160/22 на той час було відсутнє.

Житлово-будівельний кооператив № 295 у відзиві на апеляційну скаргу вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2022 року вважає законним з огляду на те, що:

- зі змісту апеляційної скарги не вбачається обставини, які б вказували на ухвалення судом першої інстанції незаконного судового рішення;

- згідно з п.8.1 договору оренди усі правовідносини, які виникають з цього договору або пов`язані з ним, регламентуються даним договором або відповідними нормами чинного законодавства України;

- докази, наявні в матеріалах справи, свідчать про те, що відповідач ініціював продовження користування нежитловими приміщеннями, при цьому докази щодо небажання продовжувати використовувати спірні приміщення за договором оренди в матеріалах справи відсутні, а тому у даному випадку слід враховувати положення ст.764 Цивільного кодексу України;

- відповідно до ст.384 Цивільного кодексу України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю, при цьому за усталеною практикою Верховного Суду не слід ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації;

- у даному випадку після передачі житлового будинку на баланс ЖБК №295 у березні 1980 року, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 31.03.1980 року №209-21, позивач є власником нежитлових приміщень, які були передані в оренду відповідачу;

- рішення у справі №904/2160/22 , на яке посилається скаржник, не набрало законної сили, а тому посилання відповідача на зміст та резолютивну частини ухваленого судового рішення у вказаній справі, є невірним і не повинно прийматися судом до уваги в силу положень ст.241 Господарського процесуального кодексу України;

- відповідачем не наведено обґрунтованих доводів та обставин, за якими суд неправильно вирішив справу у зв`язку з порушенням процесуальних норм;

- доводи відповідача щодо відсутності у представника позивача за первісним позовом повноважень на підписання позовної заяви є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

20.03.2023 року скаржником до канцелярії суду подано клопотання про зупинення провадження у справі №904/2161/22 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №904/2160/22 за позовом Житлово-будівельного кооперативу № 295 до Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" про звільнення нежитлових приміщень, які відповідач використовує на підставі договору оренди від 10.02.2020 року №1.

Клопотання обґрунтовано тим, що справа №904/2161/22 є пов`язаною зі справою №904/2160/22, а факти та обставини, встановлені рішенням у справі №904/2160/22, будуть мати значення для прийняття законного рішення у справі №904/2161/22.

22.05.2023 року апелянтом подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів - копій наказу Міністерства юстиції України №1297/5 від 11.04.2023 року, висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства Юстиції від 23.11.2022 року та інформаційні довідки від 19.05.2023 року.

Одночасно заявник зазначив, що наказ від 23.11.2022 року отримано ним після відкриття провадження у справі, при цьому скаржник був позбавлений можливості подати раніше й інші документи, додані до клопотання, у зв`язку з їх відсутністю.

Щодо клопотань скаржника про долучення до матеріалів справи нових доказів слід зазначити наступне:

Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В розумінні вказаної статті апеляційний суд не наділений правом надавати оцінку доводам сторін, які не заявлялися у місцевому господарському суді та доказам, які не були подані до суду першої інстанції і не розглядалися цим судом.

При цьому слід враховувати, що рішення господарського суду може бути переглянуто в апеляційному порядку виключно станом на момент його прийняття.

Між тим, більшість документів, які просить долучити до справи скаржник як докази, сформовані після прийняття господарським судом оскаржуваного рішення у даній справі, що не заперечується заявником.

У зв`язку з викладеним суд звертає увагу на те, що відсутність існування доказу на момент прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття його судом апеляційної інстанції в порядку ст.269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

У даному випадку, в ухвалі Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2023 року про відкриття апеляційного провадження у даній справі судом було встановлено строк до 16.03.2023 року, в який сторони мали право подати заяви та клопотання. Між тим, клопотання про долучення доказів подано скаржником 22.05.2023 року, тобто поза межами встановленого судом строку. При цьому заява про продовження строку відсутня, суд також не знаходить підстав для продовження такого строку.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що скаржником не було заявлено про продовження строку на подання додаткових доказів, у прийняті вказаних документів, які по суті є новими доказами у справі, суд відмовляє.

Клопотання скаржника про зупинення провадження у справі, подане ним до канцелярії суду 20.03.2023 року, також не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Згідно з п.5 ч. 1 ст.227 Господарського процесуального кодексу Украни суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Стаття 227 Господарського процесуального кодексу Украни містить вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі, при наявності яких суд зобов`язаний це зробити.

При цьому необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий ті ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У даному випадку, наявні в матеріалах даної справи докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. Крім того, клопотання про зупинення провадження у даній справі також було подано з пропуском встановленого судом строку для його подання без клопотання про продовження такого строку.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2023 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі : головуючий суддя доповідач : Верхогляд Т.А., судді: Парусніков Ю.Б., Вечірко І.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.03.2023 року.

У судовому засіданні 20.03.2023 року оголошено перерву до 22.05.2023 року.

22.05.2023 року оголошено перерву до 26.06.2023 року.

У зв`язку з перебуванням судді Вечірко І.О. на лікарняному розгляд справи 26.06.2023 року не відбувся та ухвалою суду від 27.06.2023 року такий розгляд призначено у судовому засіданні на 14.08.2023 року.

10.08.2023 року у зв`язку з виходом у відставку судді Вечірка І.О. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя доповідач : Верхогляд Т.А., судді: Парусніков Ю.Б., Кощеєв І.М.

У судовому засіданні представники позивача та відповідача надали пояснення у справі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2020 року між Житлово - будівельним кооперативом № 295 (орендодавцем) та Міським комунальним закладом "Дніпровська дитяча музична школа № 14" (орендарем) укладений договір оренди № 1, відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах визначених цим договором орендодавець зобов`язується передати орендодавцю у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі та своєчасно сплачувати орендну плату.

Згідно з п.1.2 договору орендар приймає від орендодавця у користування приміщення, яке розташоване за адресом м. Дніпро, вул. Велика Діївська, 40.

За умовами п.1.3 договору загальна площа приміщення, що орендується, 258, 8 кв. м з трьома окремими входами, а саме: приміщення № 139 - 100, 3 кв. м, приміщення № 140 - 56, 6 кв. м, приміщення №. 141 - 57, 6 кв. м, приміщення № 142 - 44, 3 кв. м.

Пунктом 1.5 договору встановлено, що приміщення надається орендодавцем для використання під Міський комунальний заклад культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14".

Обов`язками орендаря, зокрема, є прийняти приміщення від орендодавця по акту прийняття-передачі № 1 (додаток № 1); своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (підпункти 2.1.1, 2.1.3 пункту 2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата за оренду приміщення визначається на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2014 року №824 та на підставі рішень Дніпропетровської міської ради від 19.12.2018 року № 5/39, від 27.11.2019 року.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендар за користування орендованим приміщенням площею 258, 8 кв. м сплачує орендну плату, яка становить 5 грн. 86 коп. за 1 кв. м без НДС, що становить 1 516 грн. 57 коп. в місяць. Сума договору становить 13 649 грн. 13 коп. Орендна плата нараховується без урахування вартості комунальних послуг. Розрахунки проводяться в безготівковому порядку у національній валюті України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця на підставі рахунку.

Пунктом 3.3 договору встановлено порядок оплати:

- розрахунки за надані послуги здійснюються протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі з наданих послуг;

- в разі затримки бюджетного фінансування розрахунки за надані послуги здійснюються протягом 5 банківських днів з дати отримання закладом бюджетного призначення на фінансування оплати за послуги;

- вартість комунальних послуг не входить до складу орендної плати.

Після закінчення терміну дії договору орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що орендується, та майно протягом десяти робочих днів, після закінчення названого строку орендованого користування за Актом прийому-передачі. Приміщення вважається переданим з моменту підписання Акту прийому-передачі (пункт 4.1 договору).

Відповідно до п. 5.6 договору закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його недотримання (порушення), яке мало місце під час дії цього договору.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що договір може бути достроково розірваний за ініціативою орендодавця у разі:

- відмови орендаря від підписання акту приймання-передачі відповідно до п.2.1.1;

- несплати орендарем орендної плати в строк, визначені в п. 3.2;

- використання приміщення не за призначенням;

- пошкодження орендованих приміщень або майна, яке унеможливлює його подальше використання за призначенням;

- незгоди орендаря з розміром орендної плати, визначеної відповідно до пункту 3.2 даного договору.

Згідно п. 1.3 ст. 651 Цивільного кодексу України орендар має право достроково розірвати договір в односторонньому порядку письмово попередивши орендодавця за два місяці, орендар зобов`язаний звільнити приміщення в зазначений термін.

Про дострокове розірвання договору інша сторона письмово попереджає за два місяці (пункт 6.3 договору).

Цей договір набирає чинності з дня його підписання. Умови даного договору застосовуються до відносин між сторонами з 01 січня 2020 року і діє по 30 вересня 2020 року (пункти 7.1 7.2 договору).

Згідно з п. 7.3 договору за два місяці до спливу строку договору оренди сторони мають повідомити одна одну про свої наміри щодо подальшого користування орендованими приміщеннями. Орендар, що сумлінно виконував свої зобов`язання з договору оренди, має право на укладання договору оренди приміщення на новий термін.

На виконання умов договору 10.02.2020 року між орендодавцем та орендарем було складено та підписано акт приймання - передачі нежитлових приміщень за договором оренди від 10.02.2020 року № 1, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає приміщення (згідно інвентарної справи БТІ № 139, № 140, № 141, № 142) з трьома окремими входами загальною площею 258, 8 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, 40, винятково для використання під Міський комунальний заклад культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14".

Листом від 01.07.2020 року вих. № 70 відповідач за первісним позовом повідомив ЖБК № 295 про намір подальшого користування орендованими приміщеннями з 01.10.2020 року.

10.12.2020 року відповідач за первісним позовом надіслав лист вих. № 138/1, відповідно до якого МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" надає для підписання договір оренди на 2021 рік.

30.12.2020 року від відповідача за первісним позовом надійшов лист вих. № 147 про необхідність укладення договору оренди нежитлових приміщень, для можливості подальшого укладання договору з КП "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради.

Листом від 20.01.2021 року вих. № 913 позивач за первісним позовом повідомив відповідача за первісним позов про некоректність змісту представленого договору оренди нежитлових приміщень на 2021 рік та направив примірники складеного ЖБК № 295 договору оренди нежитлових приміщень на 2021 рік зі строком оренди з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року.

Листом від 05.04.2021 року вих. № 923 ЖБК №295 звернувся до МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" з вимогою про повернення другого примірника договору оренди нежитлових приміщень на 2021 рік, який було надіслано з листом від 20.01.2021 року вих. № 913 та повідомив МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" про заборгованість зі сплати орендної плати за орендовані приміщення.

Листами від 06.04.2021 року вих. № 56 та від 27.04.2021 року вих. № 63 МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" повідомив орендодавця по неможливість укладення з ЖБК № 295 договору оренди нежитлових приміщень, оскільки орендар не вважає кооператив власником даних нежитлових приміщень і в силу ст. 761 Цивільного кодексу України договір оренди не може бути укладений.

Також матеріали справи свідчать про те, що згідно з актом від 27.07.2021 року поточної інвентаризації нежитлових приміщень за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, буд. 40 нумерація нежитлових приміщень змінилася і станом на 27.07.2021 року є наступною: нежитлове приміщення № 137 перейменовано у нежитлове приміщення № 592; нежитлове приміщення № 138 перейменовано нежитлове приміщення № 593; нежитлове приміщення № 139 перейменовано у нежитлове приміщення № 594; нежитлове приміщення № 140 перейменовано у нежитлове приміщення № 595; нежитлове приміщення № 141 перейменовано у нежитлове приміщення № 596; нежитлове приміщення № 142 перейменовано у нежитлове приміщення № 597; нежитлове приміщення № 143 перейменовано у нежитлове приміщення № 598; нежитлове приміщення № 144 перейменовано у нежитлове приміщення № 599.

15.12.2021 року ЖБК № 295 була направлена претензія на адресу МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" вих. № 16 про невиконання з боку останнього, як орендаря нежитлових приміщень за договором оренди від 10.02.2020 року № 1, зобов`язань з оплати орендної плати за користування нежитловими приміщеннями, про існування станом на 31.12.2021 року заборгованості з оплати оренди за користування нежитловими приміщеннями у розмірі 19 906, 92 грн. та необхідність сплати даної заборгованості.

Листом вих. № 8 від 13.01.2022 року МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" повідомив, що:

- відповідно до протоколу Загальних зборів членів ЖБК № 295 уповноважених представників від 31.01.2021 року було прийнято рішення припинити укладати договір оренди нежитлових приміщень № 139, 140, 141, які вбудовані в будинку, що знаходиться на балансі кооперативу, та припинити надання приміщення № 142 в оренду з 15.04.2021 року, про що було повідомлено МКЗК "ДДМШ №14";

- МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" вважає, що договір оренди № 1 від 10.02.2020 року було укладено з особою, яка не мала права передавати спірне майно в оренду, оскільки на момент його укладання ЖБК № 295 не був власником приміщень;

- відповідно до листа № 208 від 20.12.2014 року за підписом Голови правління ЖБК № 295 Т.М. Хабібуліної, кооператив є неприбутковою організацією та відповідно до розділу 2 ст. 2.3 Статуту не може передавати в оренду майно на платній основі;

- у зв`язку з тим, що МКЗК "ДДМШ №14" є бюджетною організацією та фінансується з бюджету міста, відповідач за первісним позовом просить повернути безпідставно отримані кошти та пропонує укласти договір на дольове утримання будинку № 40 "Про участь у витратах на утримання, ремонт будинку та прибудинкової території" пропорційно площі, яку займає заклад.

07.02.2022 року ЖБК № 295 направлено МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" лист - вимогу вих. № 26, в якому повідомляв про відмову від договору найму та вимагав повернути та звільнити приміщення до 01.06.2022 року.

У зв`язку з несплатою заборгованості за оренду приміщень більше ніж за 3 місця позивач за первісним позовом просив звільнити та повернути нежитлові приміщення №№ 139, 140, 141, 142, які розташовані за адресою: вул. Велика Діївська, 40 в м. Дніпро у строк до 01.06.2022 року.

Неповернення вказаних вище нежитлових приміщень позивачу за первісним позовом та непогашення МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" заборгованості з оплати орендної плати за період з січня 2021 року по липень 2022 року у розмірі 29 860, 60 грн. за користування приміщеннями, стало підставою для звернення ЖБК № 295 до суду з даними позовом.

МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14", пославшись на безпідставність позовних вимог кооперативу з огляду на те, що на дату укладення договору у ЖБК № 295 було відсутнє зареєстроване право власності на нежитлові приміщення №№ 139, 140, 141, 142, які розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, 40, та на відсутність, відповідно, правових підстав для розпорядження нерухомим майном, що є предметом договору оренди, звернувся з зустрічним позовом про визнання договору оренди №1 від 10.02.2020 року недійсним.

Колегія суддів поділяє доводи оскаржуваного рішення та вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ч.1 ст.763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст.785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відтак, договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору, а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм ст.ст.759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

У даному випадку положення договору відповідно до п. 7.2 договору оренди №1 від 10.02.2020 року застосовуються до відносин між сторонами з 01 січня 2020 року по 30 вересня 2020 року.

Матеріали справи свідчать, що листом від 01.07.2020 року (вих. № 70) Міський комунальний заклад культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" повідомив ЖБК № 295 про намір подальшого користування орендованими приміщеннями з 01.10.2020 року.

Отже, з огляду на відсутність передбаченої п. 7.3 договору оренди №1 від 10.02.2020 року заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди, договір пролонговано автоматично після 30.09.2020 року на той самий термін (на 9 місяців) і на тих самих умовах, які були передбачені договором, тобто до 30.06.2021 року.

Як вказано вище, з 10.12.2020 року сторони по справі вели переписку щодо укладення договору оренди на 2021 рік, однак домовленості досягнуто не було, відповідач за первісним позовом листами від 06.04.2021 року № 56 та від 27.04.2021 року повідомив про неможливість укладення договору у зв`язку з тим, що орендодавець не є власником переданих приміщень.

Згідно вимог первісного позивача він просив стягнути заборгованість з орендної плати починаючи з 01.10.2020 року по червень 2022 року.

Матеріали справи не містять доказів повернення об`єкта оренди за відповідним актом приймання - передачі, що свідчить про продовження користування МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" орендованим майном.

Як вказано вище, позивач за первісним позовом заперечив проти продовження такого безоплатного користування та 07.02.2022 року направив МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа №14" лист - вимогу вих. № 26, в якому повідомляв про відмову від договору найму та вимагав повернути та звільнити приміщення до 01.06.2022 року.

Таким чином, враховуючи відсутність заперечень наймодавця після 30.06.2021 року в силу приписів ст.764 Цивільного кодексу України договірні відносини сторін продовжилися знову на той же строк 9 місяців до 31.03.2022 року.

Відповідно до положень зазначеної норми права якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Колегія суддів звертає увагу, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що договір був продовженим з 01.07.2021 року по 31.03.2022 року без внесення змін до нього та без обов`язкового укладення нового договору.

07.02.2022 року ЖКБ № 295 орендарю направлено лист - вимогу вих. № 26 про звільнення нежитлових приміщень за договором оренди від 10.02.2020 року № 1, в якому повідомлено МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" про відмову від договору найма та просило, у зв`язку з несплатою заборгованості за оренду приміщень більше як за 3 місяця, звільнити та повернути нежитлові приміщення №№ 139, 140, 141, 142, розташовані за адресою: вул. Велика Діївська, 40 в м. Дніпро у строк до 01.06.2022 року.

Оскільки вказаний лист - вимога було направлено ЖБК № 295 менше ніж за 2 місяці до спливу строку дії договору оренди, як це передбачено пунктами 6.2, 6.3, 7.3 договору оренди, слід вважати, що цим листом ЖКБ № 295 продовжив строк дії договору до 01.06.2022 року та повідомив МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" про подальше його розірвання з 01.06.2022 року.

Докази оплати за орендоване майно за період з січня 2021 року по червень 2022 року відповідач за первісним позовом не надав. Навпаки, несплату орендних платежів не заперечує з причини відсутності, на його думку, права власності орендодавця на спірні нежитлові приміщення.

Статтею 782 Цивільного кодексу України встановлено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

За приписом ч.3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З огляду на викладене та враховуючи істотне порушення відповідачем за первісним позовом умов договору та вимог закону, рішення суду про стягнення заборгованості за спірний період є обгрунтованим.

При цьому суд враховує, що положення п.3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (ст.6 Цивільного кодексу України).

Також суд звертає увагу, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився, суперечить змісту правовідносин за договором оренди та регулятивним нормам Цивільного кодексу України.

Таким чином, розірвання договору з 01.06.2022 року унеможливлює нарахування орендної плати після цієї дати.

З огляду на викладене місцевим господарським судом було вірно зазначено, що ЖБК № 295 має право на нарахування орендної плати за період з 01.01.2021 року по 01.06.2022 року.

Щодо розміру орендної плати, то умовами договору оренди № 1 від 10.02.2020 року передбачено, що орендар за користування орендованим приміщенням площею 258, 8 кв. м сплачує орендну плату, яка становить 5 грн 86 коп. за 1 кв. м без НДС, що становить 1 516 грн 57 коп. в місяць.

У цьому зв`язку колегія суддів погоджується з перерахунком місцевим господарським судом орендної плати, яка підлягає стягненню з відповідача.

Нараховуючи плату за користування орендованим приміщенням за період з січня 2021 року по червень 2022 року, ЖБК № 295 безпідставно збільшив її розмір, пославшись на рішення Дніпровської міської ради від 16.12.2020 року № 16/1-2, відповідно до якого орендна плата на 2021 рік складає 1 658, 91 грн без ПДВ, оскільки ним не було надано доказів на підтвердження цієї обставини, а крім того, матеріали справи не містять додаткової угоди про зміну сторонами суми договору та доказів укладання такої додаткової угоди.

Отже, враховуючи, що сторонами не було внесено змін до договору щодо оплати за користування орендованим приміщенням, орендна плата має нараховуватися у розмірі, передбаченому п. 3.2 договору, та становить 1516, 57 грн в місяць.

З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи господарським судом зроболено правильний висновок про наявність підстав для задоволення первісного позову про стягнення з МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" орендної плати за вказним вище договром оренди за період з січня 2021 по травень 2022 року з вищенаведеного розрахунку.

Стосовно зустрічних позовних вимог колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст.4 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до п.3 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.ч.1-3,5,6 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, в силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Щодо досліджуваної справи, то звертаючись з зустрічним позовом, МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" обгрунтовував його тим, що станом на дату укладення договору - 10.02.2020 року Житлово-будівельний кооператив № 295 не був власником нежитлових приміщень №№ 139, 140, 141, 142 за адресою: м. Дніпро, вулиця Велика Діївська, 40, оскільки зареєстрував право власності на ці нежитлові приміщення лише у грудні 2021 року, а також тим, що відповідачем за зустрічним позовом було введено в оману МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" щодо того, що ЖБК № 295 є власником спірних нежитлових та може розпоряджатися вказаним нерухомим майном. Викладене, на думку апелянта, є підставою для визнання судом недійсним укладеного договору оренди.

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Отже, реєстрація права власності ЖБК № 295 на нежитлові приміщення №№ 139, 140, 141, 142, які є предметом договору договору оренди № 1 від 10.02.2020 року, яка відбулась 07.12.2021 року та 08.12.2021 року, є по суті підтвердженням наявності цього права до фактичної дати державної реєстрації речового права.

При цьому право власності на спірне нерухоме майно виникло у ЖБК № 295 до укладення договору оренди № 1 від 10.02.2020 року і інше апелянтом не доведено.

Так, згідно з ст. 94 Цивільного кодексу УРСР від 23.11.1966 року, колгоспи, інші кооперативні організації, їх об`єднання володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів. Право розпорядження майном, що є власністю колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, належить виключно самим власникам.

У даному випадку, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ЖБК № 295 був створений 07.03.1980 року.

Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 31.03.1980 року № 209§21 було затверджено акт державної комісії від 31.03.1980 року про прийняття в експлуатацію 9-ти поверхового 136 квартирного житлового будинку № 13к ЖБК №295 з вбудованими приміщеннями. Дозволено ввести в експлуатацію житловий будинок, прийнятий по акту державної комісії, та передати його на баланс ЖБК № 295.

На підтвердження викладеного в матеріалах справи міститься виписка з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку від 14.04.2011 року, записану в облікові книзі № 49 ЖЮ за реєстровим № 4982-88 реєстратором Петренком М.О., відповідно до якої Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради підтверджує, що житловий будинок літ. А-9, розташований у місті Дніпропетровську по вулиці Братів Трофимових за № 40 (нині Велика Діївська, 40) зареєстрований за ЖБК № 295 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.06.2003 року № 1549 "Про проведення реєстрації багатоквартирних будинків, що перебувають на утриманні об`єднань співвласників (власників квартир і нежитлових приміщень) або юридичних осіб - балансоутримувачів незалежно від форм власності".

Відповідно до ст. 384 Цивільного кодексу України усі власники (співвласники) квартир та нежитлових приміщень у будинку, спорудженому або придбаному житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна такого будинку.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджено право власності ЖБК № 295 на житловий будинок та набуття ним права колективної власності на нього та, зокрема, й на спірні приміщення.

Крім того, з 16.03.2010 року набрала чинності нова редакція Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статтею 4 якого передбачена обов`язкова державна реєстрація. Попередні редакції цього Закону не передбачали державну реєстрацію даного права.

Поряд з цим, ч.3 ст. 3 зазначеного Закону визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

- реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

- на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, речове право на нерухоме майно виникло у ЖБК № 295 до 01.01.2013 року, що також свідчить про те, що таке право існувало на час укладення оспорюваного договору.

В силу приписів ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується і це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом омани, може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України у випадку, якщо позивач доведе наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 Цивільного кодексу України.

У даному випадку, МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" не доведено, що укладаючи спірний договір оренди ЖБК № 295 вводив в оману МКЗК "Дніпровська дитяча музична школа № 14" щодо неналежності спірного приміщення саме ЖБК № 295, оскільки наявність права власності на вказані у договорі приміщення, на час укладення останнього, підтверджена матеріалами справи.

З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обстави справи, місцевим господарським судом зроблено правильний висновок про те, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 10.02.2020 року, укладеного між Житлово-будівельним кооперативом № 295 та Міським комунальним закладом культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14", є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи скаржника про те, що станом на 01.07.2022 року договір оренди вже припинився внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, а автоматична пролонгація договору не передбачена умовами договору, при цьому сторони договору не вчиняли жодних дій, спрямованих на таке продовження, колегія суддів відхиляє.

Відсутність заперечення, передбаченого ст.764 Цивільного кодексу України, може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар в силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором і у такому випадку для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Твердження апелянта про те, що станом на дату укладення договору кооператив не був власником спірних нежитлових приміщень, а також про те, що МКЗК" Дніпровська дитяча музична школа № 14" було введено в оману також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.

Посилання апелянта що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, врахував лише доводи позивача за первісним позовом та надав перевагу його доказам, при цьому докази подані відповідачем були проігноровані судом, а також посилання на те, що рішення суду першої інстанції не містить мотивів відхилення доводів відповідача за первісним позовом, є безпідставними.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, господарський суд оцінював усі обставини справи та докази в сукупності, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли із спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 року зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин інші аргументи апелянта суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та які не спростовують правильних висновків суду про наявність підстав для задоволення первісного позову у відповідній частині та про відмову у задовленні зустрічного позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Проте, всупереч наведеним вище правовим нормам, скаржником належними та допустимими доказами не доведено порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків місцевого господарського суду та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення місцевого господарського суду у даній справі слід залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 275, 276, 282 284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міського комунального закладу культури "Дніпровська дитяча музична школа № 14" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2022 року у справі №904/2161/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 27.09.2023 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя І.М.Кощеєв