ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1486/23

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Босової Ю.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: Ягич М.М. на підставі ордеру;

Від відповідачів:

- Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області: Лупу С.С. на підставі ордеру;

- комунального підприємства „Курорт-сервіс Сергіївської селищної ради: не з`явився;

Від третьої особи: Дяк Ю.М. на підставі довіреності;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом державного закладу „Спеціалізований (спеціальний) санаторій „Приморський Міністерства охорони здоров`я України до Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, комунального підприємства „Курорт-сервіс Сергіївської селищної ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства охорони здоров`я України про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності та права постійного користування,

ВСТАНОВИВ:

Державний заклад „Спеціалізований (спеціальний) санаторій „Приморський Міністерства охорони здоров`я України (далі по тексту Санаторій) звернувся до господарського суду із позовною заявою до Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі по тексту - Сергіївська селищна рада), комунального підприємства „Курорт-сервіс Сергіївської селищної ради (далі по тексту КП „Курорт-сервіс) про витребування із незаконного володіння Сергіївської селищної ради земельної ділянки із кадастровим номером :04:001:0864 на користь позивача; про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку із одночасним припиненням права власності за Сергіївською селищною радою та одночасним припиненням права постійного користування на земельну ділянку за КП „Курорт-сервіс.

Ухвалою суду від 26.04.2023р. дана справа була призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.06.2023р. до участі у дану справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, було залучено Міністерство охорони здоров`я України.

Сергіївська селищна рада повністю заперечувала проти задоволення заявлених позивачем вимог посилаючись про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку із дотриманням вимог Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо розмежування земель державної та комунальної власності №5245-VI від 06.09.2012р., в подальшому спірна земельна ділянка була передана у постійне користування КП „Курорт-сервіс для розміщення та експлуатації об`єкта будівлі свердловини та свердловини. Відповідачем наголошено про не доведення Санаторієм належними доказами виникнення права власності або права володіння зазначеною земельною ділянкою, оскільки право постійного користування земельною ділянкою санаторію „Приморський було припиненого на підставі рішення ради у 2000р. з переведенням земельної ділянки до земель комунальної власності. При цьому, відповідач звертав увагу суду на видачу позивачу державного акту до дати прийняття радою рішення про передачу земельної ділянки у постійне користування, невідповідність площ виділеної земельної ділянки, які вказані безпосередньо у акті та у додатку до акту. Крім того, відповідачем вказано про неможливість встановлення факту розташування спірної земельної ділянки у межах тієї земельної ділянки, яка, за твердженням позивача, знаходиться у нього на праві постійного користування.

Санаторій у поданій до суду відповіді на відзив стверджує, що позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, титульний володілець, особи, яким майно належить на праві господарського відання, оперативного управління тощо. Позивач наполягає, що державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку за радою була здійснена на земельну ділянку державної власності, що входить до складу земель, наданих у постійне користування Санаторію, а, отже, позивач має право на витребування спірної земельної ділянки в інтересах держави. При цьому, позивачем було наголошено, що жодних рішень органами державної влади (Кабінетом Міністрів України або Міністерством охорони здоров`я України) чи Санаторієм про передачу чи надання згоди на передачу земельних ділянок із державної власності у комунальну власність територіальної громади прийнято не було. Крім того, позивачем було зазначено, що на момент прийняття Приморською сільською радою рішення у 2000р. про припинення права користування Санаторію земельною ділянкою правового механізму розмежування земель державної та комунальної власності не існувало, а, отже, прийняте радою рішення є нікчемним. Санаторієм також було наголошено, що рада не наділена повноваженнями скасовувати власні рішення.

КП „Курорт-сервіс не скористалось наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі, відзив на позовну заяву від зазначеного відповідача до суду також не надходив.

Міністерство охорони здоров`я України під час розгляду судом даної справи просило задовольнити заявлені Санаторієм позовні вимоги у повному обсязі, письмові пояснення на позовну заяву та відзив від третьої особи до суду не надходили.

У підготовчому засіданні 17.07.2023р. судом було оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

28.08.2023р. до суду від Сергіївської селищної ради надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії висновку експертів комісійної судової експертизи з питань землеустрою №23-867 від 16.06.2023р., складеною під час розгляду справи №916/53/22. Так, відповідачем було наголошено, що висновок зазначеної експертизи підтверджує неможливість встановлення факту розташування спірної земельної ділянки у межах земельної ділянки, яка, за твердженням позивача, належить останньому на праві постійного користування. При цьому, відповідачем було заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку для залучення вказаного доказу на стадії розгляду справи по суті поважними, посилаючись на отримання вказаного доказу вже після закриття підготовчого провадження по даній справі.

У судовому засіданні 13.09.2023р. судом, за результатами надання оцінки заявленому відповідачем клопотанню, було зроблено висновок про недоведеність відповідачем поважності причин пропуску строку для залучення зазначеного доказу до матеріалів справи, у зв`язку з чим, наданий відповідачем доказ під час ухвалення рішення по суті позовних вимог до розгляду судом не приймається.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, господарський суд встановив наступне.

29.05.1998р. було проведено державну реєстрацію ДП „Спеціалізований (спеціальний) санаторій „Приморський Міністерства охорони здоров`я України, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.12.2018р.

08.02.2000р. Приморською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області на другій сесії сільської ради XXIII скликання було прийнято рішення №272 „Про припинення права користування земельною ділянкою санаторієм „Приморський у кількості 166,5 га і переведення її згідно Конституції України до земель комунальної власності Приморської сільської ради. Приймаючи зазначене рішення радою було враховано, що у 1995р. Санаторію було надано згоду на розроблення технічного проекту відведення земельної ділянки, але після спливу 5 років Санаторієм так і не було оформлено правовстановлюючі документи. Натомість, частина земельної ділянки передана Санаторієм у користування юридичним особам, які займаються організацією відпочинку, а, отже, перевірити факт використання земельної ділянки за цільовим призначенням, що, в тому числі, впливає на питання сплати Санаторієм земельного податку не вбачається на можливе.

12.03.2000р. Приморською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було видано санаторію „Приморський державний акт №004275 про право постійного користування земельною ділянкою, площею 150,6279 га, яка розташована в с. Курортне. Земельна ділянка була надана у постійне користування для обслуговування будівель та споруд відповідно до рішення Приморської сільської ради №343-XXIII від 22.08.2000р. План зовнішніх меж землекористування є додатком до державного акту про право постійного користування земельною ділянкою. Так, згідно вказаного плану площа виділеної земельної ділянки складає 32,230 га.

22.08.2000р. Приморською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийнято рішення №343-XXIII „Про затвердження технічної документації державного акту на право постійного користування санаторієм „Приморський. Вказаним рішенням передбачено видачу Санаторію державного акту на право постійного користування земельної ділянки площею 150,6679 га.

13.09.2000р. Приморською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийнято рішення №413- XXIII, яким скасовано раніше прийняте рішення №343-XXIII від 22.08.2000р. про надання санаторію „Приморський земельної ділянки у постійне користування.

Відповідно до п. п. 1.-3 розділу I Статуту Санаторію, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України №1706 від 26.07.2019р., останній є державним закладом охорони здоров`я лікувально-профілактичного профілю, заснований на державній власності, що належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України і є підзвітним йому. Заклад є державною бюджетною неприбутковою установою, уповноваженим органом управління є Міністерство охорони здоров`я України (далі - Уповноважений орган управління). Заклад перейшов у безпосереднє підпорядкування Міністерства охорони здоров`я України згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України №18 від 29.01.1997р. «Про ліквідацію Одеського об`єднання санаторіїв МОЗ України».

Згідно з п. 1-3 розділу IV Статуту Санаторію заклад є юридичною особою публічного права. Права і обов`язки юридичної особи заклад набуває з дня його державної реєстрації. Заклад є бюджетною неприбутковою установою. Заклад користується закріпленим за ним державним майном на праві оперативного управління.

Положеннями п. 2 розділу V Статуту Санаторію визначено, що майно закладу є державною власністю та закріплюється за ним на праві оперативного управління. Здійснюючи право оперативного управління, Заклад користується та розпоряджається майном відповідно до законодавства. Усі питання, які стосуються відмови від права на нерухоме майно, що знаходиться на балансі, або його відчуження вирішується виключно Уповноваженим органом управління.

10.07.2019р. Приморською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийнято рішення №925-VII „Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Приморської сільської ради об`єкту артезіанської свердловини, розташованої у с. Курортне.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2021р. по справі №947/24755/21 1-кс/947/11801/21 було накладено арешт, зокрема, на земельну ділянку :04:001:0864.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2021р. по справі №947/24755/21 1-кс/947/11801/21 було задоволено апеляційну скаргу Сергіївської селищної ради, ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2021р. скасовано, постановлено нову ухвалу, якою клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні повернуто для усунення недоліків, викладених у мотивувальній частині ухвали.

02.02.2023р. Сергіївською селищною радою було прийнято рішення №1020 про передачу земельної ділянки із кадастровим номером :04:001:0864 у постійне користування КП „Курорт-сервіс для експлуатації об`єкта свердловини.

В процесі розгляду судом даного спору Сергіївською селищною радою на підтвердження факту перебування на балансі КП „Курорт-сервіс свердловини та будівлі, необхідної для її обслуговування, було надано суду лист КП „Курорт-сервіс №131 від 09.05.2023р. та дозвіл на спеціальне водокористування №61/ОД/49д-22 від 21.06.202р., виданий Державним агентством водних ресурсів України КП „Курорт-сервіс; паспорт артезіанської свердловини №417-Р.

Листом №12-08/1 від 12.08.2022р. ПП „Гео-Кадастр у відповідності до договору №205 від 22.12.2021р. було повідомлено Санаторій, що в ході проведення інвентаризації земельних ділянок, що знаходяться в постійному користуванні позивача на підставі державного акту на право постійного користування землею 1-ОД 004275 від 12.03.2000р., було встановлено, що, зокрема, земельна ділянка із кадастровим номером :04:001:0864 знаходиться у межах масиву, наданого Санаторію у постійне користування.

17.02.2023р. державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права комунальної власності Сергіївської селищної ради на земельну ділянку із кадастровим номером :04:001:0864, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майном №325330834 від 09.03.2023р. Підставою для державної реєстрації вказано Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо розмежування земель державної та комунальної власності №5245-VI від 06.09.2012р.

Одночасно із проведення державної реєстрації права власності ради на зазначену земельну ділянку 17.02.2023р. було проведено державну реєстрацію права постійного користування зазначеною земельною ділянкою за КП „Курорт-сервіс.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Предметом заявлених Санаторієм позовних вимог у межах даної справи є вимоги, зокрема, про витребування із незаконного володіння Сергіївської селищної ради земельної ділянки із кадастровим номером :04:001:0864 на користь позивача. Підставами для звернення до суду із даними позовними вимогами є порушення права державної власності на земельну ділянку, право на витребування якої в інтересах держави, як стверджує Санаторій, надано йому як титульному володільцеві земельною ділянкою, переданою у постійне користування.

Враховуючи предмет та підстави заявлених Санаторієм позовних вимог господарський суд вважає за необхідне, в першу чергу, дослідити питання наявності у Санаторію, як користувачу земельної ділянки, права на звернення до суду із позовними вимогами про витребування земельної ділянки державної власності із незаконного володіння Сергіївської селищної ради, оскільки відсутність у позивача права на звернення до суду із даними позовними вимогами є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб`єктом права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).

Згідно зі ст. 170 ГПК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до п. а ч. 1 ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Господарський суд зазначає, що особливістю земельних ділянок державної власності є те, що від імені держави розпорядження земельними ділянками здійснюють уповноважені органи. При цьому, органом влади, який наділений компетенцією реалізувати право власності на землю від імені держави, як правило, є Кабінет Міністрів України.

Згідно з ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018р. по справі №183/1617/16 дійшла висновку, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-IV від 01.07.2004р. державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є, в силу закону, підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене вище господарський суд зазначає, що судове рішення про витребування майна від особи, за якою воно зареєстровано в державному реєстрі речових прав, є підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за його власником (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У п. 5.5 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг: право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені); постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати; земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023р. по справі № 357/8277/19 дійшла висновку, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна. Великою Палатою у зазначеній справі було враховано, що неволодіючий орендар, право оренди якого порушено, може скористатися спеціальним способом захисту, який передбачено спеціальним законом, а саме ст.. 27 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06.10.1998р., на підставі якої він може витребувати земельну ділянку із чужого незаконного володіння.

З огляду на викладене, господарський суд зазначає, що обсяг прав особи, якій земельну ділянку надано у постійне користування, є значно вужчим у порівнянні із обсягом прав власника, який здійснює всі правомочності власника (володіння, користування, розпорядження). Таким чином, закріплене у ст. 396 ЦК України право особи, яка має речове право на майно, вимагати захисту права відповідно до положень глави 29 ЦК України, не може бути реалізоване шляхом витребування майна на користь, в даному випадку, землекористувача, оскільки може мати наслідком проведення державної реєстрації права власності на землю за землекористувачем та, відповідно, позбавлення права власності держави.

При цьому, спеціальної законодавчої норми, якою постійному землекористувачу надано право на захист своїх прав шляхом витребування державного майна на власну користь, чинним законодавством не передбачено.

Підсумовуючи вищенаведене господарський суд доходить висновку, що особа, якій земельна ділянка державної власності надана у постійне користування, не має права вимагати витребування земельної ділянки у інших осіб, оскільки судове рішення про витребування майна є підставою для проведення державної реєстрації права власності, а, отже, задоволення позову про витребування майна на користь постійного користувача буде порушувати вимоги закону, який реалізацію прав держави як власника відносить до компетенції відповідних державних органів.

З викладених обставин, враховуючи підстави пред`явленого Санаторієм позову, господарський суд доходить висновку про відсутність у Санаторію права на звернення до суду із позовними вимогами про витребування земельної ділянки державної власності на свою користь, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні заявлених позивачем до Сергіївської селищної ради позовних вимог про витребування у відповідача із незаконного володіння земельної ділянки із кадастровим номером :04:001:0864.

Разом з тим, господарський суд зазначає, що висновок про відсутність правових підстав для задоволення заявлених Санаторієм позовних вимог у названій частині не потребує надання оцінки наданому позивачем акту про право постійного користування земельною ділянкою та рішенням відповідача про скасування права постійного користування, оскільки оцінка судом доводів позивача щодо наявності у останнього будь-яких прав на землю не матиме наслідком задоволення заявлених вимог з огляду на предмет спору по даній справі.

При цьому, господарський суд додатково зауважує, що в даному випадку питання про належність земельної ділянки до земель державної або комунальної власності може бути досліджено, наприклад, у межах судового процесу за позовом держави в особі відповідного органу державної влади до Сергіївської селищної ради, в іншому випадку підстави для дослідження вказаного питання відсутні.

Враховуючи відмову суду у задоволенні позовних вимог Санаторію про витребування земельної ділянки у Сергіївської селищної ради, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні похідної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за радою.

Підстави для врахування висновків суду першої інстанції, на які Санаторій посилався у відповіді на відзив відсутні оскільки, згідно з вимогами ст.. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 р. лише висновки Верховного Суду, викладені у постановах щодо застосування норм права, мають враховуватись судом. При цьому, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. по справі №653/1096/16-ц, на яку посилається позивач, предметом спору у межах якої були вимоги про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації, не містить висновків щодо застосування норм права, які підлягають застосуванню під час розгляду даного спору.

При наданні оцінки позовним вимогами Санаторію про припинення права постійного користування на земельну ділянку за КП „Курорт-сервіс, суд зазначає наступне. На момент вирішення судом даного спору право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Сергіївською селищною радою, яка наділена повноваженнями на передачу земельної ділянки у постійне користування іншим особам з дотриманням вимог чинного законодавства. Таким чином, наявність у Сергіївської селищної ради повноважень власника комунального майна виключає можливість задоволення вимог про припинення права постійного користування на земельну ділянку за КП „Курорт-сервіс.

Наведене дозволяє суду дійти висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених Санаторієм позовних вимог до КП „Курорт-сервіс про припинення права постійного користування.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності відмови у задоволенні заявленого державним закладом „Спеціалізований (спеціальний) санаторій „Приморський Міністерства охорони здоров`я України до Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, комунального підприємства „Курорт-сервіс Сергіївської селищної ради позову про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності та права постійного користування.

Слід зазначити, що до звернення до суду із даним позовом державним закладом „Спеціалізований (спеціальний) санаторій „Приморський Міністерства охорони здоров`я України було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.03.2023р. по справі № 916/1201/23 заява позивача була задоволена шляхом накладення арешту на земельну ділянку, загальною площею 0,0766 га, кадастровий номер: :04:001:0864 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 208).

Відповідно до ч. 9 ст. 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи відмову у задоволенні заявленого позивачем позову, суд, керуючись ст.. 145 ГПК України, скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 27.03.2023р. по справі №916/1201/23.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову та позовної заяви покладаються судом на позивача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 145, 236 238, 240, ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Одеської області від 27.03.2023р. по справі №916/1201/23.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 22 вересня 2023 р.

Суддя С.П. Желєзна