ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

21 вересня 2023 року Справа № 902/311/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрії Україна» на рішення господарського суду Вінницької області від 01.06.2023, повний текст якого складено 08.06.2023 у справі №902/311/23 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрії Україна»

до 1. Товариства з обмеженою відпові-дальністю «Ємільчине Агроком»,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс-Фармінг»,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Діва-Агролан»,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сат-Агро»

про визнання договору недійсним

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

З урахуванням положень Конвенції, статті 32 ГПК України щодо незмінності складу суду, а також із урахуванням перебування членів колегії суддів у щорічній відпустці Північно-західний апеляційний господарський суд розглядає справу в межах розумного строку.

В березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агріі Україна» (надалі в тексті ТзОВ «Агріі Україна») звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №25/07-22/ДА, укладеного 25.07.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресурс-Фармінг» (надалі в тексті ТзОВ «Ресурс-Фармінг») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ємільчине Агроком» (надалі в тексті ТзОВ «Ємільчине Агроком»), Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діва-Агролан» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Сат-Агро».(арк.справи 1-6).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 01.06.2023 у справі №902/311/23 в задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачами не порушено прав Позивача, позаяк останнім не доведено перед судом належними та допустимими доказами, що його право як кредитора в справі про банкрутство на момент укладення Договору відступлення права вимоги між відповідачами якимось чином порушено та не доведено що оспорюваний договір є договором факторингу.(арк.справи 97-104).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Позивач подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 01.06.2023 та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.(арк.справи 119-124).

Обґрунтовуючи скаргу Апелянт зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення для справи, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку Скаржника, суд надав перевагу одним доказам над іншими, не вказавши чому прийняв до уваги аргументи відповідача, а аргументи позивача до уваги не були прийняті.

Апелянт вважає, що судом без належного обґрунтування зроблено висновок, що позивач не довів перед судом, що його право як кредитора порушено, натомість місцевий суд не дослідив і не дав аналізу жодному аргументу позивача в підтвердження наявності його порушеного права, як кредитора, а тому і прийшов до такого висновку.

Скаржник стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що для позивача існує реальна загроза визнання кредиторських вимог ТзОВ «Ємільчине Агроком» на підставі незаконного договору, який не визнаний судом недійсним, в зв`язку з чим незаконно може бути зменшена ліквідаційна маса або незаконно збільшена загальна сума кредиторських вимог, що приведе до зменшення долі позивача при розподілі ліквідаційної маси, тому, на переконання Позивача, існує підстава виникнення права на превентивний судових захист.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.07.2023 відкрито провадження у справі №902/311/23 та призначено справу до розгляду на 05.09.2023. (арк.справи 136).

10.07.2023 на адресу суду від представника Позивача Заматова Р.В. надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з вико- ристанням власних технічних засобів, яка була задоволена апеляційним судом.(арк.справи 139).

Ухвалою суду від 05.09.2023 розгляд справи було відкладено на 21.09.2023.(арк.справи 146-147).

21.09.2023 на адресу суду від представника Відповідача 1 Оверковського К.В. надійшло клопотання про розгляд справи №902/311/23 без участі уповноваженого представника ТзОВ «Ємільчине Агроком». Просив врахувати, що аналогічні доводи Апелянта були предметом дослідження у справі №902/308/23.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 05.09.2023 представник Позивача підтримав доводи і вимоги скарги, просив суд скасувати рішення та прийняти нове, яким повністю задоволити позовні вимоги.

Учасники справи не забезпечили явку своїх представників у призначене на 21.09.2023 судове засідання апеляційної інстанції. Разом з тим, така неявка не перешкоджає розгляду справи, позаяк присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 17.09.2019 між ТзОВ «Ресурс-Фармінг» та ТзОВ «Діва-Агролан» укладено Договір про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 (надалі в тексті Договір зберігання), відповідно до умов якого, ТзОВ «Ресурс-Фармінг» передало, а ТзОВ «Діва-Агролан» прийняло на відповідальне зберігання 858587 кг соняшнику, про що сторонами складено відповідні акти приймання-передачі товару та товарно-транспортні накладні. (арк.справи 46-47).

Як встановлено судом першої інстанції, ТзОВ «Діва-Агролан» 05.02.2020 відповідно до акту прийому-передачі товару на зберігання до Договору зберігання повернуло ТзОВ «Ресурс-Фармінг» з відповідального зберігання 480000 кг. соняшнику.

Зазначені обставини встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі №908/2120/21, яким позов ТзОВ «Ресурс-Фармінг» задоволено та вирішено стягнути з ТзОВ «Діва-Агролан» на користь ТзОВ «Ресурс-Фармінг» 8272125,95 грн вартості товару, неповернутого за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2021.

Поряд з цим, 12.05.2021 між ТзОВ «Ресурс-Фармінг» та ТзОВ «Сат-Агро» укладено Договір поруки (надалі в тексті Договір поруки), відповідно до якого останнє зобов`язалося відповідати за повне та своєчасне виконання ТзОВ «Діва-Агролан» його зобов`язань перед ТзОВ «Ресурс-Фармінг» за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019.(арк.справи 48-49).

Матеріалами справи стверджено, що 25.07.2022 між ТзОВ «Ресурс-Фармінг» (другий відповідач, за Договором Первісний кредитор) та ТзОВ «Ємільчине Агроком» (перший відпо-відач, за Договором Новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги №25/07-22/ДА, за яким Первісний кредитор відступив на користь Нового кредитора право вимоги до Боржника (ТзОВ «Діва-Агролан») за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019.(арк.справи 50).

Пунктом 1.2 Договору про відступлення права вимоги, сторони встановили, що станом на час укладення та підписання Договору про відступлення права вимоги, розмір вимог Первісного кредитора до Боржника становить 8 272 125,95 грн та 124 081,89 грн судового збору, що ствердь-жується у тому числі рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі 908/2120/21.

За умовами п.1.3 Договору про відступлення права вимоги, до Нового кредитора перехо-дить також право вимагати виконання Боржником зобов`язань за основним договором в частині сплати Первісному кредитору штрафних санкцій, збитків, у зв`язку із невиконанням або не належним виконанням Основного договору, а також вимоги, що випливають із Договорів поруки/застави, які укладені між Первісним кредитором та Поручителями/заставодавцями в забезпечення виконання основного зобов`язання договору про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019.

За цим Договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Основним договором, з моменту під-писання даного Договору та отримання від Первісного кредитора оригіналів документів, які підтверджують право вимоги.(п.1.4. Договору про відступлення права вимоги).

Новий кредитор сплачує Первісному кредитору компенсацію за відступлення права вимоги в сумі 50 000 гривень, протягом 3-х днів, з моменту підписання даного Договору, шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок Первісного кредитора, або ж шляхом виплати коштів готівкою через касу уповноваженій особі Первісного кредитора.(п.2.1 Договору про відступлення права вимоги).

Згідно п.2.2 Договору про відступлення права вимоги, право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту підписання Договору і не залежить від виконання п.2.1 Договору Новим кредитором.

Пунктом 2.3.1 Договору про відступлення права вимоги сторони узгодили, що в момент підписання даного Договору Первісний кредитор зобов`язаний передати Новому кредитору оригінали всіх документів (Договір про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019, акти приймання-передачі товару та товарно-транспортні накладні, договори поруки/ застави, та за наявністю рішення Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 та судовий наказ у справі №908/2120/21), які засвідчують права, що передаються за цим Договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором.

При цьому, пунктом 2.6 Договору про відступлення права вимоги, встановлено, що сторони даного Договору підтверджують, що Первісний кредитор за вказаним Договором не отримує жодних фінансових послуг та Новий кредитор не отримує жодної плати, пов`язаної із наданням таких послуг за цим Договором, а кошти що сплачуються Новим кредитором Первісному кредитору на виконання умов даного Договору, є виключно компенсацією за відступлення права вимоги.

Цей Договір є укладеним та набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.(п.4.1 Договору про відступлення права вимоги).

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання п.2.3.1 Договору про відступлення права вимоги Первісний кредитор передав Новому кредитору за актом приймання-передачі документів від 25.07.2022 документи що підтверджують право вимоги, а також договори поруки укладені між відповідачем та третьою особою.

За наведеного, право вимоги за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019, розмір заборгованості за яким встановлено рішенням Господарсь-кого суду Запорізької області від 908/2120/21 від 19.01.2022 в сумі 8 272 125,95 грн перейшли до ТзОВ «Ємільчине Агроком».

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, звертаючись до господарського суду з позовною заявою позивач зазначив, що в провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа №902/1302/22, за заявою ТзОВ «Агрії Україна» про банкрутство ТзОВ «Сат-Агро».

В межах даної справи про банкрутство надійшла заява ТзОВ «Ємільчине Агроком» з кредиторськими вимогами до боржника у розмірі 10 427 875, 95 грн, яка складається з двох сум, виниклих на підставі двох різних договорів, а саме у розмірі 2 155 750,00 грн і 8 272 125,95 грн.

Поруч з цим, ТзОВ «Агрії Україна» запросила у арбітражного керуючого документи, для оцінки правомірності виникнення такої великої суми кредиторських вимог.

Оцінивши вищевказані Договори, Позивач вважає, оскільки ТзОВ «Ємільчине Агроком» уклавши Договір відступлення права вимоги за Договором про надання послуг відповідального зберігання, набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається (8272125,95 грн) та ціною вимоги, що передбачена договором відступлення вимоги (50 000 грн) тому розмір дисконту складає 8222125,95 грн. Окрім суми дисконту ТзОВ «Ємільчине Агроком» отримало право стягнення штрафних санкцій, збитків, а також зобов`язання які випливають із договорів поруки і застави.

На думку Позивача, оскільки він є кредитором у справі 908/626/22 про банкрутство ТзОВ «Сат-Агро», то результати розгляду позову у даній справі мають безпосередній вплив на права та інтереси ТзОВ «Агрії Україна», адже результат прийнятого рішення у цій справі безпосередньо впливає на формування конкурсної маси боржника, а отже, і розміру задоволення вимог кредиторів.

З огляду на викладене позивач вважає, що договір відступлення права вимоги є договором факторингу, який може бути укладено лише банківською або фінансовою установою, а оскільки ТзОВ «Ємільчине Агроком» банківською або фінансовою установою не являється даний Договір про відступлення права вимоги не відповідає чинному законодавству України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Як зазначалося вище рішенням господарського суду Вінницької області від 01.06.2023 у справі №902/311/23 в задоволенні позову відмовлено.(арк.справи 97-110).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна та не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до п.п.1,2,4 ст.269 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тексті ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Нормами статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є неддержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені части-нами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів, виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного креди-тора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.(ч.1 ст.513 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, у ЦК встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Поряд з цим, статтею 1077 ЦК України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпоряд-ження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно п.1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231», до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Відтак з аналізу статтей 512-518 ЦК України можна зробити висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

При цьому, згідно ч.1 ст.1077 ЦК України, ст.350 ГК України та ч.5 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч.2 ст.1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч.3 ст.1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Статтею 350 ГК України передбачено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у п. 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичу-вального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо перед-бачених законом, інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У ч.ч.1-2 ст.7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У випадку якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій, відтак, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Стосовно розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст.515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст.1078 ЦК України).

В силу п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Згідно п.11 ч.1 ст.4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Відповідно до ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Окрім того, розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст.513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом №2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

У постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України, договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону про фінансові послуги), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18, пункт 61), така плата за надану фактором послугу може бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (позику чи кредит).

Натомість грошова вимога, яку клієнт передає фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/8115/19(910/13492/21) (провадження №12-42гс22, пункт 65)).

Виходячи з цього правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факто-рингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).

Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, пункт 51).

Як стверджено матеріалами справи, згідно умов оспорюваного Договору відступлення права вимоги №25/07-22/ДА від 25.07.2022 вбачається, що Первісний кредитор (ТзОВ «Ресурс-Фармінг») передає (відступає) Новому кредиторові (ТзОВ «Ємільчине Агроком»), а новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019 (Основний договір), укладений між Первісним кредитором та ТзОВ «Діва-Агролан» (Боржник).

Відповідно до п.п.1.2-1.4 якого, сторони узгодили: станом на час укладення та підписання даного Договору про відступлення права вимоги, розмір вимог Первісного кредитора до Боржника становить 8 272 125,95 грн, що підтверджено в тому числі рішеннями Господарського суду Запорізької від 19.01.2022 у справі 908/2120/21.

За цим Договором про відступлення права вимоги до Нового кредитора переходить також право вимагати виконання Боржником зобов`язань за Основним договором в частині сплати Первісному кредитору штрафних санкцій, збитків, у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням Основного договором, а також вимоги, що випливають із Договорів поруки/застави, які укладені між Первісним кредитором та Поручителями/заставодавцями в забезпечення виконання основного зобов`язання Договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019. За цим Договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Основним Договором, з моменту підписання даного Договору та отримання від Первісного кредитора оригіналів документів, які підтверджують право вимоги.

Згідно п.п.2.1, 2.2 Договору новий кредитор сплачує Первісному кредитору компенсацію за відступлення права вимоги в сумі 50 000 грн, протягом 3-х днів з моменту підписання даного Договору, шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок Первісного кредитора, або ж шляхом виплати коштів готівкою через касу уповноваженій особі Первісного кредитора. Право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту підписання даного договору і не залежить від виконання Новим кредитором п.2.1 Договору. Сторони даного Договору зобов`язу-ються співпрацювати між собою для забезпечення дотримання усіх положень даного Договору.

Крім того, пунктом 2.6 Договору сторони підтверджують, що Первісний кредитор за вказаним Договором не отримує жодних фінансових послуг та Новий кредитор не отримує жодної плати, пов`язаної із наданням таких послуг за цим Договором, а кошти що сплачуються Новим кредитором Первісному кредитору на виконання умов даного Договору, є виключно компенсацією за відступлення права вимоги. Невиконання Боржником зобов`язань за Основним договором перед Новим кредитором не є підставою для повернення Новому кредитору сплаченої за цим Договором компенсації

Як встановлено судом першої інстанції, факт приймання-передачі документів до Договору про відступлення права вимоги №25/07-22/ДА від 25.07.2022 стверджуються першим Відповіда-чем та не заперечується Позивачем у справі.

Відповідно до частини четвертої ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.(ч.7 ст.75 ГПК України).

Колегія суддів виходить з того, що преюдиціальність це обов`язковість фактів, установ-лених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже установлені в рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (подібний висновок міститься у пункті 4.26 постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19, у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі №522/7758/14-ц).

Матеріали справи не містять, а сторонами у справі не додано доказів скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі 908/2120/21.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правовий висновок відображений у рішення Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі №908/ 2120/21, для даної справи має преюдиціальний характер, тому враховується під час її розгляду.

Обґрунтовуючи позов, Скаржник зазначав, що оскільки ТзОВ «Ємільчине Агроком» уклавши договір відступлення права вимоги за договором про надання послуг, набуло право одержання прибутку в розмірі 8222125,95 грн у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається (8272125,95 грн) та ціною вимоги, що передбачена договором відступ-лення вимоги (50000 грн). Відтак розмір дисконту складає 8222125,95 грн. Окрім суми дисконту ТзОВ «Ємільчине Агроком» отримало право стягнення штрафних санкцій, збитків, а також із договорів поруки і застави..

З даного приводу судом першої інстанції правильно зазначено, що, винагорода фактора це оплата клієнтом наданої фактором фінансової послуги.

Договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, однак, їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Аналіз статей 512-517 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги (цесія) за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Договір відступлення права вимоги може бути як оплатним, так і безоплатним.

Судом першої та апеляційної інстанцій, за результатом дослідження змісту договору відступлення, що оскаржується, встановлено, що останній був укладений у відповідності до норм чинного законодавства та згідно з волевиявленням сторін. При укладенні спірного договору сторони належним чином досягли згоди з усіх істотних умов для відступлення права вимоги, відобразивши їх у тексті договору, у тому числі щодо предмету зобов`язання, яке відступається; вартості відступлених прав вимоги; передачі документів, що підтверджують право вимоги; щодо порядку розрахунків; взаємних прав та обов`язків сторін, тощо.

Крім того, положеннями цивільного закону, що регулюють відносини заміни кредитора у зобов`язанні, не передбачено обов`язкової умови щодо отримання первісним кредитором економічних благ (прибутку) у зв`язку із відступленням права вимоги за договором.

Поряд з цим, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У постанові від 08.08.2023 у справі №910/8115/19 (910/13492/21) (провадження №12-42гс22, пункт 83) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений Відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу. Відтак доводи Позивача, що оспорюваний правочин є договором факто-рингу, за якими вчинено фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч.1 ст.227 ЦК України, правомірно визнані місцевим господарським судом безпідставними та необґрунтованими.

Матеріали справи свідчать, що Позивач, який не є стороною цього правочину, стверджує в позовній заяві про порушення його прав оскаржуваним договором, вважаючи його таким, що впливає на формування конкурсної маси у справі про банкрутство ТзОВ «Сат-Агро», а отже на розмір задоволення вимог кредиторів, одним із яких є Позивач.

Однак, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір відступлення права вимоги жодним чином не впливає на формування конкурсної маси, її реалізацію та задоволення вимог кредиторів.

Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів, поряд з цим, у даному випадку оспорюваним право-чином замінено одного кредитора іншим, при цьому заборгованість боржника поручителем за зобов`язаннями якого є ТзОВ «Сат-Агро» ніяким чином не змінилась, а ні вбік збільшення, ані вбік зменшення.

Колегія суддів вважає, що Позивачем не доведено, які саме його права порушуються, яким чином зміниться конкурсна маса і її реалізація в результаті заміни одного кредитора іншим без зміни розміру кредиторських вимог до боржника і яким чином права позивача порушені в результаті укладення спірного договору між відповідачами.

Доводи скаржника стосовно особи, яка у наведені позивачем періоди була засновником та підписантом (власником) ТзОВ «Ємільчине Агроком» та ТзОВ «Сат-Агро» також не свідчать про порушення прав та законних інтересів позивача саме оспорюваним договором, який укладений між Відповідачами.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не довів: 1) що укладений договір відступлення права вимоги є договором факторингу; 2) порушення укладеним Відповідачами договором відступлення права вимоги його прав та законних інтересів, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 25.07.2022 №25/07-22/ДА, укладеного між відповідачами.

Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправомір-ність висновків суду першої інстанції щодо відсутності порушених прав Позивача, рівно як і твердження щодо невмотивованості висновку про необґрунтованість заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктив-ному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційних скаргах, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.34,86,129,232,233,240,275,276,282,284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрії Україна» на рішення господарського суду Вінницької області від 01.06.2023 у справі №902/311/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

3. Матеріали справи №902/311/23 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Розізнана І.В.