У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

25 вересня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/1299/23

Суддя Шморгун В. В., розглянувши матеріали заяви б/н від 14.09.2023 Комунального підприємства «АТП-2528» Чернігівської міської ради, , проспект Михайла Грушевського, 173, м. Чернігів, 14034 до боржника: Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради, , вул. Пирогова, 16, м. Чернігів, 14005 про видачу судового наказу,
ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «АТП-2528» Чернігівської міської ради звернулось до Господарського суду Чернігівської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради 183 309,48 грн заборгованості за надані послуги з поводження з побутовими відходами за договором №196 від 14.03.2022.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на неналежне виконання КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради умов договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами №196 від 14.03.2022 в частині повної оплати наданих послуг.

Розглянувши подану Комунальним підприємством «АТП-2528» Чернігівської міської ради заяву разом з доданими до неї документами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, наказного провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ ГПК України.

Згідно зі ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Виходячи з загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язкові вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу викладені у ст.150 ГПК України, відповідно до п. 4, 5 ч. 2 якої у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено вимоги заявника та обставини, на яких вони грунтуються, а також перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд, згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із наведених приписів правових норм, при зверненні заявника до господарського суду із заявою про видачу судового наказу та при викладенні обставин, на яких ґрунтуються вимоги заявника, останнім мають бути зазначені та надані належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази, на підтвердження заявлених ним вимог та обставини їх виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, КП «АТП-2528» надало копію договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами №196 від 14.03.2022, укладеного між стягувачем та боржником (далі Договір); копію Додатку №1 до Договору; копію акта звірки взаєморозрахунків за Договором за 2022 рік.

Відповідно до п. 1.1 Договору стягувач зобов`язався надавати боржнику послуги з поводження з побутовими відходами, а останній зобов`язався своєчасно оплачувати ці послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим Договором.

За умовами п. 6.2, 6.5 Договору розрахунок обсягу і вартості послуг наведений у додатку №1 Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору. Послуги оплачуються згідно з виставленими рахунками та актами надання послуг через установи банків або в безготівковій формі.

У Додатку №1 до Договору зазначено, що боржник сплачує за послуги з поводження з побутовими відходами в межах бюджетних кошторисних призначень на 2022 рік, які складають загальну суму 209 695,20 грн, що становить 17 474,60 грн на місяць.

Також заявник надав акт звірки взаєморозрахунків, з якого вбачається, що вартість наданих боржнику у 2022 році послуг становить 209 695,80 грн (17 474,65 грн щомісячно), які останній оплатив частково на суму 26 386,32 грн.

Отже, надані заявником Додаток №1 до Договору та акт звірки взаєморозрахунків містять суперечності в частині вартості місячної плати за надані послуги, а також загальної вартості таких послуг у 2022 році.

При цьому первинних документів (актів надання послуг, платіжних документів про сплату коштів) заявником суду не надано, а акт звірки взаєморозрахунків не підписаний боржником.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Таким чином, акт звірки взаєморозрахунків, непідписаний уповноваженою особою боржника, не є доказом, що свідчить про фактичне визнання боржником наявності у нього перед заявником заборгованості за Договором у розмірі 183 309,48 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що заявником не надано належних доказів на підтвердження існування у боржника заборгованості за Договором у розмірі 183 309,48 грн, а з наданих заявником доказів не вбачається безспірності таких вимог.

За приписами ч. 2 ст. 154 ГПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Як встановлено судом, заява КП «АТП-2528» Чернігівської міської ради про видачу судового наказу не відповідає вимогам, встановленим до її змісту, оскільки в порушення вимог п. 4, 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України заявником не зазначено усіх обставин та доказів, на яких ґрунтуються вимоги, та не надано доказів, що підтверджують безспірність вимог саме у заявленому розмірі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись статтями 12, 147, 148, 150, 152, 153, 154, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Комунальному підприємству «АТП-2528» Чернігівської міської ради у видачі судового наказу про стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради 183 309,48 грн заборгованості за надані послуги з поводження з побутовими відходами за договором №196 від 14.03.2022.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 25.09.2023. Ухвалу може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун