ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

25 вересня 2023 року Справа № 910/3776/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023

(ухвалене о 11:33 год. у м. Житомирі, повний текст складено 15.06.2023)

у справі № 910/3776/23 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до фізичної особи-підприємця Ісько Аліни Йосипівни

про стягнення 310 961 грн 11 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - Сидорчук Я.О.;

від відповідача - Дяковський О.С.

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася із позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Ісько Аліни Йосипівни 310 961 грн 11 коп. штрафних санкцій.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач порушила строки поставки товару за Договором №613/ВЗЗ-2022 від 06.10.2022, згідно заявок поданих позивачем, у зв`язку з чим останнім було нараховано пеню та штраф в загальному розмірі 310 961 грн 11 коп.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23 в позові відмовлено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь фізичної особи-підприємця Ісько Аліни Йосипівни 7 000 грн судових витрат за надану правничу допомогу.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що умовами п.6.1 Договору сторони передбачили, що дата та місце поставки товару визначається у письмовій заявці замовника, яка вручається під особистий підпис постачальнику (представнику постачальника) або надсилається постачальнику рекомендованим листом (цінним листом з описом вкладеного).

Проте, всупереч вимогам пункту 6.1 Договору, надані позивачем копії заявок не містять відмітки про їх вручення відповідачу (або його представнику), а матеріали справи не містять доказів направлення заявок відповідачу засобами поштового та/або електронного зв`язку.

В той же час, відповідач заперечила факт отримання ним заявок позивача.

Суд зазначив, що за наявними в матеріалах справи доказами, із врахуванням пояснень представників сторін, неможливо дійти однозначного висновку про обізнаність відповідача з умовами щодо дати поставки товару.

Враховуючи, що строк виконання зобов`язання за договором пов`язаний з поданням заявок, суд вказав, що відсутність доказів подання заявок унеможливлює встановлення строку, з якого зобов`язання було порушено відповідачем, у зв`язку з чим відсутні підстави для притягнення його до відповідальності у вигляді сплати пені та штрафу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду доказів прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, а тому позовні вимоги про стягнення 310 961 грн 11 коп. штрафних санкцій задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 509, 525, 526, 549, 611, 612, 626, 629, 638, 662,712 ЦК України, ст. 230 Господарського кодексу України.

Також, враховуючи підтвердження матеріалами справи отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн., а також з огляду характер спору, обсяг наданої правової допомоги, принцип справедливості, суд вказав, що співмірною сумою за надання адвокатом професійної правничої допомоги, до якої входить написання відзиву, заперечень та участь в одному засіданні в режимі відеоконференції, є 7 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулася Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані таким.

Під час проведення переговорів між сторонами за добровільною згодою був підписаний договір поставки № 613/ВЗЗ-2020 від 06.10.2022 з умовами якого відповідач ознайомилася і погодилася.

Відповідачу під час підписання Договору на поставку товару було чітко відомо строки, якими керувався позивач згідно ч. 2 ст. 267 Господарського кодексу України.

Відповідно ч. 2 статті 231 Господарського кодексу України та пункту 8.3. розділу 8 Договору, позивачем нараховано у пеню та штраф у розмірі 310 961 грн 11 коп., за порушення строків поставки, визначених заявками позивача від 13.10.2022 № 78/8/2-1860, від 30.10.2022 №78/8/2-1973/2, від 13.10.2022 № 78/8/2-1861, від 30.10.2022 № 78/8/2-1973/5, від 13.10.2022 №78/8/2-1869, від 30.10.2022 № 78/8/2-1973/4, від 13.10.2022 № 78/8/2-1868, від 30.10.2022 №78/8/2-1973/1, від 13.10.2022 № 78/8/2-1867 та від 30.10.2022 № 78/8/2-1973/3.

Відповідач не надала суду вірогідних доказів, які спростовували б твердження щодо належного виконання з її боку зобов`язань за Договором щодо поставки товару в строки, обумовлені договором з урахуванням потреби скаржника.

Обов`язок відповідача з поставки товару за Договором вважається виконаним у момент доставки товару до складу скаржника, а належним доказом на підтвердження виконання такого обов`язку є підписання сторонами відповідних видаткових накладних. Жодних листів щодо суб`єктивних чи об`єктивних обставин щодо не вчасної поставки на адресу скаржника від відповідача не надходило.

Не є розумним розміром витрат відповідача на послуги адвоката у цій справі в сумі 7 000 грн. Зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на її складність та обсяг наданих адвокатських послуг.

Таким чином, скаржник вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 ухвалене не відповідно до норм матеріального права, без урахування висновків щодо застосування норм права до спірних правовідносин, які викладені в постановах Верховного Суду та з неповним і не всебічним з`ясуванням обставин, на які скаржник посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідач подала суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вважає, що апеляційна скарга є безпідставною, виходячи з такого.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність прийнятого судового рішення не впливають, що свідчить про безпідставність апеляційної скарги скаржник.

Жодних заявок про поставку товару на адресу фізичної особи - підприємець Ісько Аліни Йосипівни від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не надходило та уповноваженому представнику такі заявки не вручались.

Штрафні санкції застосовуються до учасника господарських правовідносин лише у випадку вчинення ним господарського правопорушення, а Відповідач жодного правопорушення не вчиняв, оскільки не повідомлений належним чином про заявку щодо поставки товару у визначені термін

Вважає, що суд першої інстанції у відповідності до ст. 238 ГПК України ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 25.09.2023 представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23 слід скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, її задоволення. Вказав, що рішення суд першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 06.10.2022 між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (замовник) та Фізичною особою - підприємцем Ісько Аліною Йосипівною (постачальник) було укладено Договір №613/ВЗЗ-2022 (далі Договір; т. 1, а. с. 53-66),

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1), а замовник прийняти і оплатити такі товари.

Найменування, номенклатура, асортимент та кількість товару зазначена у Додатку №1 до цього договору. Код ДК 021:20-9 - Овочі, фрукти та горіхи (п. 1.2 Договору).

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці замовника, яка вручається під особистий підпис постачальнику (представнику постачальника) або у разі не прибуття вищезазначених осіб, надсилається постачальнику рекомендованим листом із повідомленням про вручення або цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу постачальника, зазначену в розділі 14 договору.

У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару.

Постачальник (представник постачальника) завчасно прибуває до замовника для отримання письмової заявки.

У випадку корегування інформації, яка зазначена у заявці, замовник має право здійснити таке корегування засобами зв`язку з обов`язковим письмовим підтвердженням в подальшому. В разі відсутності письмового підтвердження таке корегування вважається не дійсним.

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що за порушення строку поставки товару, зазначеного у письмовій заявці замовника, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару. У випадку порушення строку поставки понад 30 календарних днів замовник має право в односторонньому порядку відмовитись від цього договору в повному обсязі.

У специфікації (додаток №1 до Договору) сторонами погоджено постачання відповідачем овочів на загальну суму 17 420 000 грн. (т.1, а. с. 67).

Як зазначає позивач, ним були подані заявки на поставку товарів, в яких було зазначено найменування товару, кількість товару, дата та місце постачання, а саме: від 13.10.2022 №78/8/2-1860 про поставку 20 000 кг огірків; від 13.10.2022 №78/8/2-1861 про поставку 20 000 кг помідорів; від 13.10.2022 №78/8/2-1867 про поставку 20 000 кг перцю болгарського; від 13.10.2022 №78/8/2-1868 про поставку 40 000 кг капусти синьої; від 13.10.2022 №78/8/2-1869 про поставку 20 000 кг баклажанів; від 26.10.2022 №78/8/2-1973/2 про поставку 20 000 кг огірків; від 26.10.2022 №78/8/2-1973/3 про поставку 20 000 кг перцю болгарського; від 30.10.2022 №78/8/2-1973/1 про поставку 10 000 кг капусти синьої; від 30.10.2022 №78/8/2-1973/2 про поставку 20 000 кг огірків; від 30.10.2022 №78/8/2-1973/5 про поставку 20 000 кг помідорів; від 11.11.2022 №78/8/2-2121 про поставку 50 000 кг капусти свіжої (т.1, а. с. 69, 70, 81, 82, 94, 99, 100, 159, 160, 199)

Факт поставки товару відповідачем підтверджується видатковими накладними, копії яких знаходяться у матеріалах справи (т.1, а. с. 68-116, 161-198).

Згідно пояснень позивача, 13.12.2022 він направив відповідачу повідомлення про односторонню відмову від договору (т.1, а. с. 117-118).

В той же час, доказів направлення такого повідомлення матеріали справи не містять.

Як вказує позивач, оскільки відповідач поставив товар з порушенням строків, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України було нараховано та заявлено до стягнення 310 961 грн 11 коп. штрафних санкцій.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як убачається із встановлених обставини у цій справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору №613/ВЗЗ-2022 від 06.10.2022, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Відповідно до ст.525 ЦК України зазначено, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається, крім випадків передбачених законом або договором.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно (ч. 1 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді, грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, штрафні санкції за порушення строків виконання зобов`язання застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг), а за порушення строків зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять пнів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України).

Позивач звертаючись до суду із цим позовом, вказує, що відповідач здійснив з порушенням встановлених строків, у зв`язку з чим він має сплатити штрафні санкції на підставі п. 8.3 Договору в загальній сумі 310 961 грн 11 коп.

В той же час, за змістом п. 6.1 Договору дата та місце поставки товару визначається у письмовій заявці замовника, яка вручається під особистий підпис постачальнику (представнику постачальника) або надсилається постачальнику рекомендованим листом (цінним листом з описом вкладеного).

Однак, матеріли справи не містять доказів вручення відповідних заявок відповідачу під особистий підпис постачальнику або надсилання їх постачальнику рекомендованим листом (цінним листом з описом вкладеного), як це передбачено п. 6.1. Договору.

При цьому, судом враховано, що відповідач заперечує вручення відповідних заявок, на підтвердження чого, до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 як свідка (т. 1, а. с. 228).

Також, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача не підтвердив обставин щодо вручення належним чином, у відповідності до умов Договору, заявок відповідачу. Представник відповідача в свою чергу вказав, що відповідач отримувала замовлення щодо поставки товару від кожного із товароодержувачів, в телефонному режимі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вказує, що за відсутності належних доказів надання відповідачу заявок, в яких вказаний кінцевий термін поставки товару, відсутня можливість встановлення обставин обізнаності відповідача із таким терміном.

Вказане, що в свою чергу унеможливлює встановлення строку, з якого зобов`язання було порушено відповідачем, а від так суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутні підстави для притягнення його до відповідальності у вигляді сплати пені та штрафу.

Отже, судом першої інстанції правомірно ухвалено рішення про відмову в позові.

Щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу, понесенні в суді першої інстанції, суд вказує таке.

Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.

Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 911/1512/13).

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії чи бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач надав суду копії: договору про надання правової (правничої) допомоги №18-01Д від 15.05.2023, підписаного з адвокатом Дяковським О.С., ордеру адвоката №1003201 від 29.05.2023, рахунку-фактури №01-Д від 15.05.2023, заключної банківської виписки, акт №01/06/23 від 06.06.2023 (т. 1, а. с. 229-235; т. 2, а.с.34).

Відповідно до п.4.1 Договору оплата послуг виконавця здійснюється у формі гонорару адвоката з приводу представлення інтересів клієнта в суді першої інстанції, у розмірі 10 000 грн.

Згідно із банківською випискою за 15.05.2023 відповідач сплатив адвокату професійну правничу допомогу 10 000 грн. (т.1, а. с. 235).

В свою чергу, позивач подав суду першої інстанції відповідь на відзив, в якому посилаючись на норми ГПК України, а також правові висновки Верховного Суду та рішення Європейського суду з прав людини вказував на неспівмірність витрат відповідача на правову допомогу, без підтвердження таких обставин відповідними доказами. (т. 2, а. с. 6-19)

Суд бере до уваги, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п. п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір- обґрунтованим (п. 268).

Проаналізувавши надані позивачу адвокатом послуги в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що співмірною сумою буде 7 000 грн і такий розмір витрат відповідає критерію реальності та розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається судом апеляційної інстанції без задоволення, а в ухвалі про відкриття апеляційного провадження суд на підставі ч. 5 ст. 262 ГПК України зупинив дію оскаржуваного рішення, то суд дійшов висновку про поновлення дії рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23 - без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2023 у справі №910/3776/23.

3. Справу № 910/3776/23 надіслати Господарському суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" вересня 2023 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Олексюк Г.Є.