ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023м. ХарківСправа № 922/1857/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Пономар Є. А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГПЛ", м.Полтава (адреса: 36034, м.Полтава, вул.Половки, 70-Б)
до Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича, м.Харків (адреса: АДРЕСА_1 )
про стягнення 2576248,95 грн
за участю :

позивача Письмак О.В. (адвокат, ордер серія ПТ №212839 від 20.06 2023 року),

Чальцев Д.В. (адвокат, ордер ВІ №1150642 від 19.06.2023 року);

відповідача - Янковський С.А. (адвокат, ордер серія АХ №1135493 від 14.06.2023 року),

Лихачов Р.Б. (адвокат, ордер серія АХ №1098488 від 04.07.2023 року).

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ГПЛ" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича про стягнення заборгованості за договорами поставки №2018/12/07-1 від 07.12.2018 року та №2020/08/12-1 від 12.08.2020 року у загальному розмірі 2576248,95 грн, з яких: 879189,47 грн - заборгованість по оплаті за товар; 439594,73 грн - штраф; 823067,16 грн - пеня; 61935,51 грн - 3% річних; 372462,08 грн - індекс інфляції.

Ухвалою Господарського суду Харківської області (далі - ухвала суду) від 26.05.2023 року відкрито провадження у справі 922/1857/23 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.06.2023 року, яке протокольною ухвалою суду було відкладено на 11.07.2023 року.

Ухвалою суду від 12.06.2023 року задоволено заяву ТОВ «ГПЛ» про забезпечення позову (вх. №14777 від 09.06.2023). Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на розрахункові рахунки, рухоме та нерухоме майно, які належать ФОП Любіну Р.Г., в межах суми позову в розмірі 2576248,95 грн.

20.06.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГПЛ" про стягнення 160238,50 грн.

Ухвалою суду від 26.06.2023 року було повернуто зустрічну позовну заяву.

Протокольною ухвалою суду від 11.07.2023 року відкладено підготовче засідання на 18.07.2023 року.

17.07.2023 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№18635) про приєднання документів до матеріалів справи. До клопотання (вх.№18635) надані наступні документи:

- клопотання про поновлення строку на подання відзиву;

- відзив, в якому просить застосувати до вимог про стягнення штрафу, пені, 3% річних позовну давність та відмовити в цій частині; відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі;

- пояснення;

- клопотання про призначення судово-технічної експертизи;

- клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Протокольною ухвалою суду від 18.07.2023 року задоволено клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву, прийнято відзив, пояснення та клопотання про призначення експертиз до розгляду та долучено всі надані документи до матеріалів справи; продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 08.08.2023 року.

26.07.2023 року представник позивача надав до суду заперечення на клопотання про призначення почеркознавчої та судово-технічної експертиз (вх.№19741).

27.07.2023 року від відповідача до суду надійшло клопотання (вх.№19935) про заміну одного заходу забезпечення позову іншим та часткове скасування заходів забезпечення позову.

28.07.2023 представник позивача через систему "електронний суд" надав заперечення (вх.№20009) на клопотання відповідача про заміну одного заходу забезпечення позову іншим та часткове скасування заходів забезпечення позову; такі самі заперечення надійшли до суду поштою 31.07.2023 року (вх.№20150).

Ухвалою суду від 28.07.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача (вх.№19935 від 27.07.2023) про заміну одного заходу забезпечення позову іншим та часткове скасування заходів забезпечення позову.

01.08.2023 року від представника позивача через систему "Електронний суд" надійшли заперечення (вх.№20229) на клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву та відповідь на відзив (вх.№20335). Такі самі документи надійшли до суду засобами поштового зв`язку: заперечення - 02.08.2023 (вх.№20511); відповідь на відзив - 04.08.2023 (вх.№20743).

Протокольною ухвалою суду від 08.08.2023 року відкладено підготовче засідання на 15.08.2023 року.

09.08.2023 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№21224) про поновлення строку на подання додаткових доказів та долучення доказів, в якому просить суд поновити строк подачі доказів по справі та долучити до матеріалів справи наступні докази: копію експертного висновку №49-ПМ/22 від 20.07.2022; копію акту про пожежу від 30.04.2022; копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000995.

11.08.2023 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№21411) про долучення доказів, а саме, скани актів.

14.08.2023 року представник позивача надав до суду клопотання (вх.№21564) про долучення документів, витребування доказів, визнання участі відповідача обов`язковою, в якому просить суд: долучити до матеріалів справи документи; поновити строк на витребування доказів; витребувати у відповідача оригінали договорів; зобов`язати відповідача надати докази відновлення втрачених документів; визнати обов`язковою явку відповідача в судові засідання для надання пояснень.

Протокольною ухвалою суду від 15.08.2023 року відкладено підготовче засідання на 22.08.2023 року.

15.08.2023 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№21721) про витребування оригіналів договорів, які необхідні для проведення експертиз.

16.08.2023 року представник відповідача надав до суду аналогічне клопотання (вх.№21795) про витребування оригіналів договорів, в якому просить суд витребувати у позивача оригінали договорів для проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз відповідно до клопотання експерта про надання додаткових матеріалів необхідних для проведення експертиз № 21886 та № 21887 від 09.08.2023.

Всі надані сторонами клопотання долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 22.08.2023 року відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про поновлення строку на подання додаткових доказів та долучення доказів (вх.№21224 від 09.08.2023), про долучення доказів (вх.№21411 від 11.08.2023), про витребування оригіналів договорів (вх.№21721 від 15.08.2023) про витребування оригіналів договорів (вх.№21795 від 16.08.2023), про призначення у справі судово-технічної та почеркознавчої експертиз (вх.18635 від 17.07.2023) та відмовлено в задоволенні клопотань позивача (вх.№21564 від 14.08.2023) про долучення документів, про поновлення строку на витребування доказів, про витребування оригіналів договорів, про зобов`язання відповідача надати докази відновлення втрачених документів, про визнання обов`язковою участі відповідача для надання пояснень.

Протокольною ухвалою суду від 22.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.09.2023 року.

Протокольною ухвалою суду від 05.09.2023 року в судовому засідання оголошено перерву до 19.09.2023 року.

Представники позивача у судовому засіданні 19.09.2023 року позовні вимоги підтримували в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні 19.09.2023 року проти позову заперечували, з підстав, зазначених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

07.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГПЛ" (Позивач, Постачальник) і Фізичною особою-підприємцем Любіним Романом Григоровичем (Відповідач, Покупець) було укладено Договір поставки № 2018/12/07-1 (далі - Договір-1).

Відповідно до п.1.1. Договору-1 Постачальник зобов`язується поставити та передати у визначені строки Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити мастила для автомобілів, товари автохімії, автозапчастини тощо (далі - Товар).

Відповідно до п. 3.4. Договору-1 Покупець зобов`язаний здійснити повну (100 %) попередню оплату за Товар у розмірі, що визначений у рахунку-фактурі, на протязі 1-го банківського дня з моменту виставлення Постачальником такого рахунку-фактури. За домовленістю Сторін строки оплати за Товар можуть бути змінені і складати 3 (три) банківських дні з дати отримання Товару Покупцем.

Як зазначає позивач, відповідно до умов Договору-1, Відповідач повинен був оплатити вказані видаткові накладні в день поставки. Однак, оплати коштів у повному обсязі за поставлений Товар Відповідачем не було здійснено.

Відповідно до п. 7.4. Договору-1 у разі прострочення Покупцем термінів оплати Товару більше ніж на 5-ть календарних днів, останній виплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,5% від суми не сплаченого в строк Товару за кожен день прострочення оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє на такий період.

Відповідно до п. 7.5. Договору-1 у випадку прострочення оплати Товару більше ніж на 30-ть календарних днів Покупець додатково сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 50% від вартості Товару.

На виконання умов Договору-1 позивачем було поставлено відповідачу Товар відповідно до наступних видаткових накладних:

1. № 5651 від 05.02.2020 на суму 11970,00 грн;

2. № 5591 від 05.02.2020 на суму 120345,00 грн;

3. № 55767 від 17.09.2020 на суму 59690,40 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані та скріплені печаткою позивача та відповідача (т.1 а.с.54-56).

Загальна вартість поставленого відповідачу товару за договром-1 становить 192005,40 грн.

Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором щодо оплати товару не виконав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 175386,48 грн пені, 96002,70грн штрафу, 95374,88 грн інфляційних, 17341,74 грн 3% річних.

Також 12.08.2020 року між ТОВ "ГПЛ" і ФОП Любіним Романом Григоровичем було укладено Договір поставки № 2020/08/12-1 (далі - Договір-2).

Відповідно до п.1.1. Договору-2 Постачальник зобов`язується поставити та передати у визначені строки Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити мастила для автомобілів, товари автохімії, автозапчастини тощо (далі- Товар).

Відповідно до п.3.4. Договору-2 Покупець зобов`язаний здійснити повну (100 %) попередню оплату за Товар у розмірі, що визначений у рахунку-фактурі, на протязі 1-го банківського дня з моменту виставлення Постачальником такого рахунку-фактури. За домовленістю Сторін строки оплати за Товар можуть бути змінені і складати 3 (три) банківських дні з дати отримання Товару Покупцем.

Відповідно до п. 7.4. Договору-2 у разі прострочення Покупцем термінів оплати Товару, згідно п.3.7 останній виплачує пеню в розмірі 0,5% за кожен день прострочення від суми не сплаченого в строк Товару.

Відповідно до п. 7.5. Договору-2 у випадку прострочення оплати Товару більше ніж на 30-ть календарних днів Покупець додатково сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 50 % від вартості Товару.

На виконання умов Договору-2 позивачем було поставлено Товар відповідачу відповідно до наступних видаткових накладних:

1. №61501 від 07.10.2020 на суму 43366,75 грн.;

2. № 61499 від 07.10.2020 на суму 32920,00 грн.;

3. № 61577 від 07.10.2020 на суму 9876,00 грн.;

4. № 63096 від 15.10.2020 на суму 82300,00 грн.;

5. № 66731 від 28.10.2020 на суму 9900,00 грн.;

6. № 70521 від 11.11.2020 на суму 1449,48 грн.;

7. № 72003 від 17.11.2020 на суму 90002,50 грн.;

8. № 12340 від 03.03.2021 на суму 33600,00 грн.;

9. № 16245 від 18.03.2021 на суму 83872,46 грн.;

10. № 24198 від 14.04.2021 на суму 88952,28 грн.;

11. № 54095 від 27.07.2021 на суму 82300,00 грн.;

12. № 54654 від 29.07.2021 на суму 82300,00 грн.;

13. № 58088 від 09.08.2021 на суму 18130,20 грн.;

14. № 58138 від 09.08.2021 на суму 18984,60 грн.;

15. № 59889 від 16.08.2021 на суму 7597,80 грн.;

16. № 65096 від 02.09.2021 на суму 1632,00 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані та скріплені печаткою позивача та відповідача (т.1 а.с.32-47).

Загальна вартість поставленого Відповідачу товару за договром-2 становить 687184,07 грн.

Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором щодо оплати товару не виконав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 647680,68 грн пені, 343592,03 грн штрафу, 277087,20 грн інфляційних, 44593,77 грн 3% річних.

Таким чином, за розрахунком позивача сума заборгованості відповідача за Договором-1 складає 576111,20 грн, з яких: основний борг - 192005,40 грн; штраф - 96002,70 грн; пеня - 175386,48 грн; 3% річних - 17341,74 грн; індекс інфляції - 95374,88 грн.

За Договором-2 сума заборгованості складає - 2000137,75 грн, з яких: основний борг - 687184,07 грн; штраф - 343592,03 грн; пеня - 647680,68 грн; 3% річних - 44593,77 грн; індекс інфляції - 277087,20 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Щодо укладання Договорів.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що підписи, якими підписані договори поставки № 2018/12/07-1 від 07.12.2018 року та № 2020/08/12-1 від 12.08.2020 року між позивачем та ФОП Любіним Романом Григоровичем, що подані позивачем у якості доказів, відповідачу не належать.

Також зазначає, що всупереч вимог статей 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не надано до суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що позивачем або відповідачем направлялись листи з підписаними спірними договорами, та що самі договори дійсно підписані Фізичною особи-підприємцем Любіним Романом Григоровичем, та дійсно скріплені печаткою відповідача саме у наданій до суду редакції.

За твердженнями представника ФОП Любіна Р.Г. - адвоката Лихачова Р.Б. відповідач заперечує факт укладання спірних договорів саме у такій редакції, та сам факт підписання відповідачем спірних договорів в редакції, доданій до позовної заяви, та скріплення його печаткою, та вважає такі договори підробленими.

Вищевказане на думку представника відповідача свідчить про те, що відповідач не укладав спірні договори поставки № 2018/12/07-1 від 07.12.2018 року та № 2020/08/12-1 від 12.08.2020 року, у редакції, поданій до суду, та не ставив підпису та печатки, що свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на їх укладання, визнання умов договору, а отже на його думку, варто дійти до висновку про визнання цього договору недійсним на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України. За таких обставин, представник відповідача із посиланням на рішення Господарського суду Волинської області від 25.03.2021 року у справі № 903/615/20 зазначає, якщо договори поставки № 2018/12/07-1 від 07.12.2018 року та №2020/08/12-1 від 12.08.2020 року, у редакції поданій до суду, є недійсними на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, вони не створюють для його сторін тих прав і обов`язків, які у ньому передбачені, й відповідно, для відповідача у справі не створює обов`язку сплатити позивачу борг у розмірі 879189,47грн, 439594,73 грн штрафу, 823067,16 грн пені, 61935,51 грн 3% річних, 372462,08 грн інфляційних.

Cуд відхиляє вищевикладені заперечення відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №916/922/19 зазначено, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Як вбачається із матеріалів справи, та не заперечується відповідачем, позивачем було поставлено відповідачу товар відповідно до видаткових накладних за двома договорами поставки.

Відповідно до чч.1, 2 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно з ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 ГПК України).

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що печатка відповідача була використана особою, не уповноваженою на її використання, зокрема звернення ФОП Любіна Романа Григоровича до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо підроблення документів, викрадення чи втрату печатки.

Крім того, відповідачем не надано до суду спірних договорів в іншій редакції, контррозрахунку або розрахунку суми позовних вимог, проти яких він заперечує, доказів звернення до позивача щодо редакції укладених договорів, тощо.

Спірні договори сторонами не оскаржувалися, недійсними чи неукладеними не були визнані, отже є чинними.

Враховуючи викладене, суд відхиляє посилання відповідача, що Договори поставки №2018/12/07-1 від 07.12.2018 року та №2020/08/12-1 від 12.08.2020 року не є укладеними сторонами в наданій позивачем редакції.

Щодо основного боргу за поставлений товар за Договором-1 та Договором-2.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Укладені між сторонами договори №2018/12/07-1 від 07.12.2018 року та №2020/08/12-1 від 12.08.2020 року за своєю правовою природою є договорами поставки.

Згідно з статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.7 ст.193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3.4. Договорів Покупець зобов`язаний здійснити повну (100 %) попередню оплату за Товар у розмірі, що визначений у рахунку-фактурі, на протязі 1-го банківського дня з моменту виставлення Постачальником такого рахунку-фактури. За домовленістю Сторін строки оплати за Товар можуть бути змінені і складати 3 (три) банківських дні з дати отримання Товару Покупцем.

Враховуючи відсутність попередньої оплати, та поставку товару, який отриманий відповідачем, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та не заперечується відповідачем, суд дійшов висновку, що строк оплати за товар складає 3 банківських дні з дати отримання товару покупцем.

Отже строк оплати товару є таким, що настав.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору-1 та Договору-2 позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, поставив відповідачу товар, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Повернень товару або претензій щодо кількості та якості товару від відповідача не надходило.

Отже відповідач прийняв відповідний товар, що підтверджується його підписом на видаткових накладних, проте оплату за отриманий товар не здійснив.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за Договором-1 в розмірі 192005,40 грн відповідно до видаткових накладних :

1. № 5651 від 05.02.2020 на суму 11970,00 грн;

2. № 5591 від 05.02.2020 на суму 120345,00 грн;

3. № 55767 від 17.09.2020 на суму 59690,40 грн.

та за Договором-2 в розмірі 687184,07 грн відповідно до видаткових накладних:

1. №61501 від 07.10.2020 на суму 43366,75 грн.;

2. № 61499 від 07.10.2020 на суму 32920,00 грн.;

3. № 61577 від 07.10.2020 на суму 9 876,00 грн.;

4. № 63096 від 15.10.2020 на суму 82300,00 грн.;

5. № 66731 від 28.10.2020 на суму 9900,00 грн.;

6. № 70521 від 11.11.2020 на суму 1449,48 грн.;

7. № 72003 від 17.11.2020 на суму 90002,50 грн.;

8. № 12340 від 03.03.2021 на суму 33600,00 грн.;

9. № 16245 від 18.03.2021 на суму 83 872,46 грн.;

10. № 24198 від 14.04.2021 на суму 88 952,28 грн.;

11. № 54095 від 27.07.2021 на суму 82 300,00 грн.;

12. № 54654 від 29.07.2021 на суму 82 300,00 грн.;

13. № 58088 від 09.08.2021 на суму 18 130,20 грн.;

14. № 58138 від 09.08.2021 на суму 18 984,60 грн.;

15. № 59889 від 16.08.2021 на суму 7 597,80 грн.;

16. № 65096 від 02.09.2021 на суму 1 632,00 грн.

Загальна сума боргу за двома договорами складає - 879189,47 грн.

Отже враховуючи те, що відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, відповідач не заперечує проти отримання товару на зазначену суму, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 879189,47 грн основного боргу за Договором-1 та Договором-2 підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню.

Крім суми боргу, позивачем заявлені до стягнення пеня, штраф, 3% річних та інфляційні.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договорами щодо оплати заборгованості, зазначене дає позивачу правові підстави для нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних на прострочену заборгованість.

Як зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.10.2020 року у справі №911/19/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України суд з`ясував обставини щодо правильності здійснення позивачем відповідних розрахунків.

Щодо стягнення пені.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п.7.4. Договору-1 у разі прострочення Покупцем термінів оплати Товару більше ніж на 5-ть календарних днів, останній виплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,5% від суми не сплаченого в строк Товару за кожен день прострочення оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє на такий період.

Відповідно до п. 7.4. Договору-2 у разі прострочення Покупцем термінів оплати Товару, згідно п.3.7. останній сплачує пеню в розмірі 0,5% за кожний день прострочення від суми не сплаченого в строк товару.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 0,5% за кожний день прострочення від суми не сплаченого в строк товару: за договором-1 в сумі 175386,48грн та за договором-2 в сумі 647680,68 грн.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 910/10224/14: «Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.».

Отже, аналіз п.7.4. Договорів та ст.3 Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», норми якого є імперативними, дає підстави для висновку, що загальний розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Перевіривши відповідні розрахунки пені, суд дійшов висновку, що вони є невірними, у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Крім того, по деяким накладним позивач невірно визначив періоди нарахування пені.

З огляду на зазначене, суд перераховує пеню на суми боргу за кожними накладними з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, та з обмеженням подвійної облікової ставки НБУ.

Таким чином, здійснивши перерахунок пені, відповідно до норм законодавства та умов договору, з урахуванням вірних періодів нарахування, та з обмеженням, передбаченим ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в загальному розмірі 65444,35 грн (за договором-1 - 14515,55грн; за договром-2 - 50928,80 грн).

В частині стягнення пені в розмірі 160870,93 грн за договором-1 та 596751,88грн за договором-2 суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком та невідповідністю вимогам чинного законодавства України.

Щодо штрафу.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.5. Договорів у випадку прострочення оплати Товару більше ніж на 30-ть календарних днів Покупець додатково сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 50% від вартості Товару.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню штрафу, суд дійшов висновку про їх арифметичну вірність та відповідність вимогам чинного законодавства України та договору, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення штрафу у загальному розмірі 439594,73 грн (за договором-1 - 96002,70 грн; за договором-2 - 343592,03 грн) підлягають задоволенню.

Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши періоди нарахування та відповідні розрахунки 3% річних, суд встановив, що позивачем невірно визначено періоди нарахування (зайво пораховано один день), однак сума 3% річних за договором -1 визначена вірно, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення 17341,74 грн 3% річних є правомірними та підлягають задоволенню.

Перерахувавши 3% річних за договором-2, з урахуванням вірних періодів початку прострочення, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 44553,22 грн.

У задоволенні 40,55 грн 3% річних за договором-2 суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Таким чином, задоволенню підлягають позовні вимоги щодо стягнення 3% річних в загальній сумі 61894,96 грн.

Перевіривши розрахунки інфляційних, суд дійшов висновку про їх арифметичну вірність та відповідність вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 372462,08 грн (за договором-1 - 95374,88 грн; за договором-2 - 277087,20 грн) є правомірними та підлягають задоволенню.

Таким чином, стягненню з відповідача за Договором-1 підлягає 415240,27 грн, з яких: основний борг - 192005,40 грн; штраф - 96002,70 грн; пеня - 14515,55 грн; 3% річних - 17341,74 грн; індекс інфляції - 95374,88 грн.

За Договором-2 стягненню з відповідача підлягає 1403345,32 грн, з яких: основний борг - 687184,07 грн; штраф - 343592,03 грн; пеня - 50928,80 грн; 3% річних- 44553,22грн; індекс інфляції - 277087,20 грн.

В частині стягнення пені в розмірі 757622,81 грн (160870,93 грн за договором-1 та 596751,88грн за договором-2), а також в частині стягнення 40,55 грн 3% річних (за договором-2) суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Щодо позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

В пункті 1 частини 2 вказаної статті передбачено, зокрема, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України № 215 від 16 березня 2020 року та № 239 від 25 березня 2020 року, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року.

У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, безперервно продовжувалася. Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) дію карантину продовжено до 30 червня 2023 року.

Законом України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Закон України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року) викладені у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 25 серпня 2021 року у справі №914/1560/20, від 08 лютого 2022 року у справі № 918/964/20, від 31 травня 2021 року у справі № 926/1812/21.

Оскільки дію карантину встановлено з 12.03.2020, тобто до спливу строку, встановленого ст. 258 ЦК України для звернення з даним позов до суду, суд дійшов висновку, що позивачем подано позов в межах відповідного строку, а тому заява відповідача про застосування позовної давності відхиляється судом.

Щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідач у відзиві просить суд зменшити розмір заявлених позивачем штрафних санкцій (пені та штрафу), посилаючись на їх значний розмір та відсутність у позивача збитків.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні принципи наведено у ст.233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

Отже питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18).

При цьому слід враховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19).

Так, укладаючи з позивачем договори, які містять умови щодо стягнення штрафних санкцій у разі порушення строків оплати, відповідач беручи на себе відповідні зобов`язання, діючи вільно і на власний розсуд, мав усвідомлювати наслідки несвоєчасного проведення такої оплати.

Матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави суду скористатись правом для зменшення розміру штрафних санкцій.

Зокрема: відповідач тривалий час не сплачує борг; протягом усього періоду існування простроченої заборгованості не звертався до позивача з гарантією оплати боргу, із заявою про відстрочення (розстрочення) сплати боргу, з проханням не нараховувати штрафні санкції, тощо; не надавав документів та будь-яких належних доказів, які б засвідчили той факт, що відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі; не повідомляв про існування обставин, які вплинули на можливість вчасно розрахуватись за отриману продукцію, зокрема, про настання форс-мажорних обставин.

Отже відповідач не довів належними доказами виключних обставин для зменшення розміру штрафних санкцій.

Крім того, судом відмовлено в стягненні значної суми пені.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та звільнення його від відповідальності, передбаченої Законом та погодженої у Договорах, у зв`язку з чим відмовляє в його задоволенні.

При цьому суд зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутися до позивача з пропозицією добровільного виконання рішення суду шляхом укладення мирової угоди на стадії виконання.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними, підтверджуються матеріалами справи та відповідачем не спростовані, але, з урахуванням невірного розрахунку пені та 3% річних, позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судового збору суд керується положеннями п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи часткову відмову в позові, судовий збір в розмірі 27278,78 грн за подання позовної заяви та 1342,00 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову покладається на відповідача, з вини якого виник спір, решта покладається на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в позові.

Щодо витрат на правничу допомогу суд встановив наступне.

Відповідно до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, представником позивача до закінчення судових дебатів у справі заявлено усне клопотання про подання доказів на адвокатські витрати після ухвалення рішення.

Відповідно до чч.1,2 ст.221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже суд призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 79, 80, 86, 129, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича (адреса: АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГПЛ" (адреса: 36034, м.Полтава, вул.Половки, 70-Б; ) грошові кошти у сумі 1818585,59 грн, з яких заборгованість по оплаті товару - 879189,47 грн, штраф - 439594,73 грн, пеня - 65444,35 грн, 3% річних- 61894,96 грн, індекс інфляції - 372462,08 грн, крім того 27278,78 грн судового збору за подання позовної заяви та 1342,00 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 03.10.2023 року о 13:00 в приміщенні Господарського суду Харківської області, зал №104.

Позивачу протягом 5 днів надати суду докази понесених судових витрат.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "28" вересня 2023 р.

Суддя К.В. Аріт