ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Черкаси справа № 925/427/23

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Г.М.Скиби, із секретарем судового засідання А.М.Буднік, у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерська компанія "Дім Обліку", м.Черкаси, вул.Хрещатик,189, оф.4

до Комунального підприємства "Уманьводоканал" Уманської міської ради, м.Умань, вул.Залізняка,16

про стягнення заборгованості 15957,40 грн за договором,

за участю повноважних представників сторін:

від позивача та відповідача: участі не брали.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерська компанія "Дім Обліку" звернулось в Господарський суд Черкаської області із позовом до Комунального підприємства "Уманьводоканал" Уманської міської ради з вимогами про стягнення 15957,40 грн (в тому числі: 13300,00 грн заборгованості за договором про надання послуг з оренди сервера від 25.03.2022 №03; 1330,00 грн штрафу; 1327,40 грн пені) та відшкодування судових витрат (2684,00 грн судового збору та 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу).

Ухвалами суду: від 03.04.2023 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судове засідання 27.04.2023; від 27.04.2023 у зв`язку із аварійним вимкненням електроенергії в приміщенні Господарського суду Черкаської області судове засідання відкладено на 17.05.2023; задоволено клопотання відповідача та продовжено останньому установлений ухвалою суду від 03.04.2023 строк подання відзиву на позов; від 17.05.2023 задоволено клопотання сторін про відкладення судового засідання, мотивовані хворобою представників; проведення судового засідання відкладено на 06.06.2023; у судовому засіданні 06.06.2023 оголошено перерву до 14.06.2023; від 14.06.2023 продовжено строк розгляду справи на тридцять днів; відмовлено у задоволенні клопотання відповідача від 07.04.2023 про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження; розгляд справи відкладено на 06.07.2023; від 06.07.2023 продовжено строк розгляду справи на тридцять днів; задоволено клопотання відповідача від 06.07.2023 (вх.суду №11160/23 від 06.07.2023) - розгляд справи відкладено на 25.07.2023; 25.07.2023 - розгляд справи відкладено на 13.09.2023.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце цього засідання, однак участі представників не забезпечили. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

За результатам судового розгляду до справи приєднано вступну та резолютивну частину без їх проголошення відповідно до приписів статей 233, 240 Господарського процесуального кодексу України.

Судом встановлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін та обставини:

Позивач у позовній заяві від 27.03.2023 №27/03/23-3 (вх.суду №5272/23 від 29.03.2023), відповіді на відзив від 14.04.2023 (вх.суду №6329/23 від 17.04.2023) та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і пояснив, що:

на виконання укладеного між сторонами договору від 25.03.2022 №3 позивачем у період з 01.07.2022 до 31.12.2022 надано відповідачу послуги з оренди та адміністрування виділеного сервера (згідно з класифікатором ДК 016-2010 код 77.33.12-00.00), які останнім оплачено частково за період з 01.01.2022 до 31.05.2022 у сумі 9500,00 грн;

заборгованість відповідача за період з 01.06.2022 до 31.12.2022 становить 13300,00 грн (7 місяців*1900,00 грн);

направлені позивачем 01.07.2022, 08.08.2022, 31.08.2022, 05.10.2022, 03.11.202, 08.12.2022, 12.01.2023 на адресу відповідача акти надання послуг від 30.06.2022 №42, від 31.07.2022 №47, від 31.08.2022 №54, від 30.09.2022 №67, від 31.10.2022 №75, від 30.11.2022 №88, від 31.12.2022 №100 були отримані останнім 15.07.2022, 11.08.2022, 06.09.2022, 13.09.2022, 11.10.2022, 09.11.2022, 26.12.2022, 20.01.2023 (відповідно), однак на адресу позивача підписаними та скріпленими печатками відповідача не повернуті; обґрунтовані заперечення щодо підписання вказаних актів від відповідача на адресу позивача також не надходили. Відповідно до ч.3 п.4.2 договору від 25.03.2022 №3 надані позивачем послуги вважаються такими, що надані у повному обсязі та належним чином, а у відповідача відсутні будь-які претензії щодо них;

виставлені рахунки від 30.06.2022 №39, від 31.07.2022 №47, від 31.08.2022 №54, від 30.09.2022 №67, від 31.10.2022 №75, від 30.11.2022 №97, від 31.12.2022 №97 відповідачем не оплачені; прострочена заборгованість з винагороди за договором станом на день звернення позивача до суду із позовом становить 13300,00 грн;

з огляду на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором останньому відповідно до п.4.8 договору нараховано штраф у розмірі 10% від суми невиконаного грошового зобов`язання 1330,00 грн, та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення 1327,40 грн.

Відповідач у відзиві на позов від 17.03.2023 (вх.суду №8179/23 від 17.05.2023, а.с.115) та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив і пояснив, що:

у період з червня до грудня 2022 року позивачем послуги з оренди та адміністрування виділеного сервера згідно з договором від 25.03.2022 №3 відповідачу не надавались. Так, під час підготовки бухгалтерів відповідача до піврічного звіту, який здійснюється за допомогою програмного забезпечення "1-С", підприємство було відключено від серверу позивача, що призвело до втрати доступу до програми "1-С". Причиною розриву безперебійного з`єднання із сервером позивач вказав відключення його від електропостачання, разом з тим згідно з відомостями ПАТ "Черкасиобленерго" абонент ТОВ "БК "Дім обліку" від енергопостачання не відключався, скарг чи заявок від останнього щодо якості енергопостачання не надходило;

07.06.2022 за вих.№832/07 та 08.06.2022 за вих.№838/07 відповідач на адресу позивача направив вимоги про надання резервного копіювання усіх каталогів за період дії договорів від 25.03.2022 №1-3 (яке останній мав здійснювати відповідно до п.2.2.2 договору), а також про надання йому таких каталогів щодня до 16:00 год. Разом з тим, зазначені вимоги були залишені позивачем без належного реагування чи й задоволення;

неналежне виконання позивачем умов договору від 25.03.2022 №3 стало підставою для прийняття відповідачем рішення про його дострокове розірвання;

про вказані обставини позивач був повідомлений направленим на його адресу листом від 12.07.2022 №1420/07 з додатковою угодою №1 для її підписання та повернення відповідачу;

мережу відповідача було відключено від серверу позивача;

відповідач просить відмовити в задоволенні позову з мотивів його необґрунтованості та недоведеності.

Інших доказів та документів не подано.

Оцінюючи пояснення учасників та докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі.

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання договору №03 від 25.03.2022 відповідачеві були надані послуги з оренди віддаленого сервера, відповідач зобов`язався прийняти послуги та оплатити їх відповідно до виставлених актів приймання-передачі п.3.1.1 та 3.1.2 договору.

Акти приймання-передачі послуги складаються виконавцем в двох примірниках і направляються для підписання відповідачеві.

Вартість винагороди позивача становить 1900 грн щомісячно.

Строк дії договору з 25.03.2022 по 31.12.2022. Дія договору поширюється на відносини між сторонами з 01.01.2022.

За період з 01.01.2022 по 31.05.2022 відповідачем сплачено на користь позивача винагороду в сумі 9500 грн, що враховано позивачем при зверненні з позовом.

Заборгованість відповідача за період з 01.06.2022 по 31.12.2023 становить 13300 грн, що є предметом спору.

Акт позивача №42 від 30.06.2022 та рахунок на оплату №39 від 30.06.2022, Акт позивача №47 від 31.07.2022 та рахунок на оплату №47 від 30.06.2022, Акт позивача №54 від 31.08.2022 та рахунок на оплату №54 від 31.08.2022, Акт позивача №67 від 30.09.2022 та рахунок на оплату №67 від 30.09.2022, Акт позивача №75 від 31.10.2022 та рахунок на оплату №75 від 30.10.2022, Акт позивача №88 від 30.11.2022 та рахунок на оплату №88 від 30.06.2022, Акт позивача №100 від 31.12.2022 та рахунок на оплату №97 від 31.12.2022, направлені відповідачеві для підписання та оплати відповідно залишені останнім без реагування.

Суд враховує, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору №03 від 25.03.2022. Договір не визнавався судом недійсним. Суд враховує презумпцію правомірності правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України). Відносини між сторонами суд розцінює як змішані відносини оренди та послуги на підставі строкового письмового оплатного двостороннього консенсуального договору, а зобов`язання сторін за суб`єктним складом учасників є господарськими.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Наведеними вище нормами господарського законодавства врегульовано правові підстави виникнення господарських зобов`язань, до яких, зокрема, належить господарський договір.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов`язання, що виникли між сторонами за своїм правовим змістом опосередковують відносини надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 2 статті 901 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною 2 статті 217 та частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При виборі і застосуванні норм права, що регулюють порядок та розмір штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За період з 01.01.2022 по 31.12.2022 позивач надав, а відповідач прийняв послуги з використання віддаленого серверу для обробки та зберігання інформації замовником.

Надання послуг за період з 01.01.2022 по 31.05.2022 сторони визнають і не оспорюють.

За період з 01.01.2022 по 31.05.2022 (5 місяців) відповідач сплатив позивачу винагороду за надані послуги у розмірі 9500,00 грн.

За послуги надані у період з 01.06.2022 по 31.12.2022 на підставі Акту позивача №42 від 30.06.2022 та рахунку на оплату №39 від 30.06.2022, Акту позивача №47 від 31.07.2022 та рахунку на оплату №47 від 30.06.2022, Акту позивача №54 від 31.08.2022 та рахунку на оплату №54 від 31.08.2022, Акту позивача №67 від 30.09.2022 та рахунку на оплату №67 від 30.09.2022, Акту позивача №75 від 31.10.2022 та рахунку на оплату №75 від 30.10.2022, Акту позивача №88 від 30.11.2022 та рахунку на оплату №88 від 30.06.2022, Акту позивача №100 від 31.12.2022 та рахунку на оплату №97 від 31.12.2022 відповідач свого зобов`язання з оплати не виконав.

Відповідно до пункту 4.2 укладеного сторонами договору акти складаються виконавцем в 2 (двох) примірниках і направляються замовнику. Замовник зобов`язаний протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання відповідного акта підписати його і направити 1 (один) його примірник виконавцю або надати останньому обґрунтоване заперечення по суті наданих послуг у випадку не підписання акта замовником. У разі якщо замовник не вчинить дії, вказані в частині другій цього пункту даного договору, то сторони вважають, що вказані у зазначеному акті послуги надані у повному обсязі, належним чином, підлягає оплаті та що замовник не має до виконавця щодо них жодних претензій. У порядку, який визначений цим пунктом даного договору, виконавець має право складати акти про виконання частини послуг та направляти їх замовнику.

Наявність у замовника будь-яких претензій щодо частини послуг виконавця не звільняє його від обов`язку своєчасно оплатити іншу частину послуг виконавця, щодо якої у нього не має претензій (п. 4.3 договору).

Відповідно до пункту 5.1 укладеного сторонами договору замовник сплачує на користь виконавця винагороду за надані послуги у розмірі 19000 грн за кожен місяць обслуговування.

Винагорода за послуги сплачується замовником на користь виконавця до 5 (п`ятого) числа місяця наступного за звітним (п. 5.3 договору).

Відповідач з вимогою про неналежне виконання умов договору до позивача не звертався.

Строк оплати наданих послуг відповідачем за актами наданих послуг за період 30.06.2022 до 31.12.2022 є таким, що настав. Розмір невиконаного грошового зобов`язання відповідача становить 13300 грн.

Послуга споживається у процесі її надання. Відповідач не подав суду доказів, які б доводили, що послуги надані позивачем неналежним чином чи ненадані взагалі. Позивачем надані документи на сервер, програмне забезпечення та відповідні ліцензії на ІТ-послуги.

Враховуючи умови пункту 4.2 договору, який встановлює презумпцію надання послуг належним чином та в повному обсязі у випадку не підписання відповідачем актів наданих послуг, та з огляду на подані позивачем докази надсилання актів відповідачу, висновок про надання послуг позивачем є більш вірогідним, ніж висновок про те, що такі послуги не були надані, чи надані неналежним чином.

Суд враховує, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, гарантований Конституцією України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Невиконання відповідачем зобов`язання з оплати наданих та спожитих послуг порушує право позивача на отримання плати за наданні послуги.

Вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані у період з 01.06.2022 по 31.12.2022 послуги у розмірі 13300 грн суд визнає обґрунтованою, спосіб захисту обраний позивачем є належним та ефективним, та доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині. Належить стягнути 13300 грн боргу на користь позивача.

У позовній заяві та в судовому засіданні позивач просив суд стягнути з відповідача штраф за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідно до пункту 8.4 договору, починаючи з простроченої оплати винагороди з червня 2022 року по грудень 2022 року включно - у розмірі 1330,00 грн (а.с.5-6).

Відповідно до пункту 8.4 укладеного сторонами договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання замовником будь-якого із своїх грошових обов`язків за даним договором, замовник зобов`язаний сплатити на користь виконавця штраф у розмірі 10% від суми невиконаного грошового зобов`язання та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період (а.с.16).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У сфері господарювання, згідно з частиною 2 статті 217 та частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності.

Водночас за змістом статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Стаття 231 Господарського кодексу України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина 1).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина 4).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6).

Статтею 231 Господарського кодексу України передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення ж частини 6 статті 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

На відміну від, наприклад, частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Водночас частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України, яка є спеціальною нормою, що регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", частинами 14-16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", частиною 2 статті 36 Закону України "Про телекомунікації".

За порушення грошового зобов`язання сторони у договорі про надання послуг встановили неустойку у вигляді штрафу у розмірі неналежно виконаного грошового зобов`язання.

Таке визначення неустойки у вигляді штрафу, а не пені, та у розмірі, який визначається не обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, а у розмірі відсотку неналежно виконаного грошового зобов`язання, суперечить способу її визначення, який передбачений частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Отже, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Відповідно до частини 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, яку суд враховує під час прийняття рішення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічний висновок про застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20, який суд врахував при прийнятті рішення.

Позивач не довів понесення збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг.

Суд дійшов висновку, що розмір штрафу, нарахованої позивачем відповідачу у розмірі невиконаного грошового зобов`язання, що у відсотковому відношенні становить 10% від розміру невиконаного грошового зобов`язання, є надмірним.

Встановлення такого значного розміру штрафних санкцій, на переконання суду, несумісне з принципом розумності, справедливості, та носить не компенсаційний характер, а є додатковим надходженням для позивача, які б він не отримав, за умови належного виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Вимогу позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 10% від суми неналежно виконаного зобов`язання від вартості наданих послуг у розмірі 1330,00 грн суд визнає необґрунтованою та доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо стягнення пені з відповідача в розмірі 1327,40 грн суд вважає вимоги позивача обґрунтованими. Договір про забезпечення виконання зобов`язання у виді пені укладено в письмовому виді відповідно до вимог статей 546, 549 Цивільного кодексу України, п.8.4 договору. Період нарахування пені позивачем обґрунтовано з 05.10.2022 по 27.03.2023 в межах шестимісячного строку стягнення (а.с.77-79). Розрахунок перевірено судом за допомогою калькулятора санкцій апаратного комплексу "Еліт: Ліга Закон". Вимога позивача про стягнення з відповідача 1327,40 грн пені підлягає до задоволення.

Суд враховує і те, що відповідачем не надано свого розрахунку відшкодування заборгованості та санкцій позивачеві.

Відповідно до статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Суд зазначає, що сплата заборгованості відповідачем під час розгляду справи та неподання ним доказів у справу про оплату має враховуватись виконавчою службою при виконанні рішення суду в ході виконавчого провадження. Суд вважає, що відповідач мав достатньо часу для надання суду та позивачеві доказів про проведення розрахунку з позивачем.

За вказаних обставин суд вважає, що позивачем використано належний спосіб захисту свого порушеного права, передбачений приписами статей 15-16 Цивільного кодексу України, тому позов підлягає до часткового задоволення. Належить стягнути з відповідача на користь позивача 13300,00 грн заборгованості за надані послуги сервера та 1327,40 грн пені.

В решті вимог про стягнення штрафу належить відмовити.

Суд при прийнятті рішення враховує правові позиції та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, згоду на застосування якого надано Верховною Радою України (п.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України):

- принцип правової певності та юридичної визначеності, в тому числі недопустимість ревізування рішень судів, які набрали законної сили з підстав бажання зацікавленої особи в переоцінці доказів (рішення "Агрокомплекс проти України" №23465/03 від 08.03.2012);

- принцип загальної оцінки судом відносин сторін та відсутності обов`язку суду давати оцінку кожній вимозі сторін (рішення "Серявін проти України" №4909/04 від 10.02.2010, рішення "Трофімчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010);

- принцип повноти та межі обґрунтування рішення судом в залежності від характеру рішення (рішення "Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія А, №303-А, п.29);

- принцип поваги до права на володіння своїм майном (рішення "Желтяков проти України" №4994/04 від 09.09.2011).

З огляду на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України слід стягнути 2684,00 грн судового збору (за мінімальною ставкою).

Позивачем заявлено про необхідність стягнення понесених витрат на правову допомогу, розрахунок яких буде подано протягом п`яти днів з моменту прийняття рішення судом. Суд не розглядає питання стягнення інших судових витрат у зв`язку з відсутністю первинних документів та мотивованого розрахунку понесених витрат позивачем.

Керуючись статтями 129, 130, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Уманьводоканал" Уманської міської ради, м.Умань, вул.Залізняка,16; ; номер рахунку в банку невідомий

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерська компанія "Дім Обліку", м.Черкаси, вул.Хрещатик,189, оф.4, ; номер рахунку в банку невідомий)

13300,00 грн заборгованості, 1327,40 грн пені та 2684,00 грн судового збору.

В решті вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду в порядку та у строки, встановлені статтями 256-258 та п.17.5 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено і підписано 22.09.2023.

Суддя Г.М.Скиба