ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/2266/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - фізичної особи-підприємця Холоденка Олександра Костянтиновича -Турка А.С., адвокат (ордер від 14.09.2023),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Крона-Компані» - Харченко К.С., адвокат (ордер від 19.01.2021),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Крона-Компані»

на рішення господарського суду Харківської області від 16.05.2023 (суддя Погорелова О.В.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 (головуючий суддя: Гребенюк Н.В., судді: Слободін М.М., Шутенко І.А.)

у справі № 910/2266/23

за позовом фізичної особи-підприємця Холоденка Олександра Костянтиновича (далі - Підприємець)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Крона-Компані» (далі - ТОВ «Крона-Компані»)

про розірвання договору та стягнення 257 885,98 грн.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Підприємець звернувся до суду з позовом до ТОВ «Крона-Компані» про: розірвання договору оренди від 11.08.2021 № К2-1/Х-1; стягнення 254 907,41 грн. основного боргу (який складається з 180 971,11 грн. гарантійного платежу та 73 936,30 грн. орендної плати за березень 2022 року), а також нарахованих 1 194, 22 грн. - 3% річних та 1 784,35 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги, з посиланням на приписи статей 617, 651, 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), 188, 218, 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України), обґрунтовані наявністю підстав для розірвання договору, у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (а саме, виникненням форс-мажорних обставин - запровадженням згідно з Указом Президента № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України з 24.02.2022 воєнного стану). У частині вимоги про стягнення коштів позов обґрунтований з посиланням на наявність підстав для повернення відповідачем гарантійного платежу (оскільки наявність форс-мажорних обставин не передбачає сплату будь-яких штрафних санкцій у випадку розірвання договору), а також повернення позивачу сплаченої орендної плати за березень 2022 року (оскільки наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане через обставини, за які він не відповідає).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.05.2023 зі справи № 910/2266/23, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.07.2023, позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Крона-Компані», з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Також у касаційній скарзі скаржник просить Суд, зокрема, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на застосування судом попередньої інстанції норм права, зокрема, приписів статей 204, 617, 652 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 та постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 (пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України).

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Підприємець просив Суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, посилаючись, зокрема, на дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 25.09.2023 задоволено заяву ТОВ «Крона-Компані» про участь в судовому засіданні у справі № 910/2266/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Підприємцем як орендарем та ТОВ «Крона-Компані» як орендодавцем 11.08.2021 укладений договір оренди № К2-1/Х-1 (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець зобов`язався передати в оренду приміщення, яке знаходиться в торговому центрі, а орендар зобов`язався прийняти, оплатити платежі і повернути приміщення орендодавцю на умовах, визначених цим договором.

За умовами наведеного договору:

- «Гарантійний платіж» - це спеціальний платіж, який не є завдатком, та який є додатковим, не передбаченим Цивільним кодексом України способом забезпечення виконання орендарем зобов`язань за цим договором, у тому числі, в частині погашення боргу зі сплати платежів, відшкодування збитків, сплати неустойок або договірних штрафних санкцій згідно умов Договору та чинного законодавства (підпункт 1.1.5 пункту 1.1 Договору);

- «Торговий центр» - це будівля торгово-розважального центру «Караван Megastor», розташована за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 7.

Згідно з додатком «В» до Договору «Торговий профіль Орендаря. Дозволене використання Приміщення» передбачено, що орендар використовує приміщення для організації роботи кіоску з продажу мобільних телефонів та аксесуарів (підпункт 1.1.31 пункту 1.1 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору приміщенням є частина будівлі, яка знаходиться в торговому центрі - секція № К2-1, 1 поверх.

У цілях цього договору датою початку є 30.09.2021 (пункт 6.3 Договору в редакції додаткової угоди від 22.09.2021).

Строк оренди становить 1090 календарних днів та починає обчислюватись з дати підписання сторонами акту прийому-передачі приміщення (пункт 6.4 Договору).

Згідно з пунктом 6.6 Договору умови, встановлені Договором, застосовуються до відповідних правовідносин сторін, починаючи з 11.08.2021.

Якщо інше не передбачено цим договором, основна орендна плата сплачується орендарем щомісячно, авансом, не пізніше 25 числа місяця, який передує оплачуваному місяцю (пункт 8.3 Договору).

Відповідно до пункту 11.1 Договору протягом 10 календарних днів з дати укладення цього договору орендар зобов`язаний сплатити орендодавцеві гарантійний платіж у розмірі 150 809,26 грн., крім того ПДВ 20%.

Після закінчення строку оренди повернення гарантійного платежу здійснюється протягом 2 (двох) місяців після отримання відповідної письмової вимоги орендаря із зазначенням реквізитів орендаря (в тому числі, банківських) та суми, але у будь-якому випадку не раніше ніж протягом 2 (двох) місяців після закінчення строку оренди, за умови, що приміщення було повернуто орендарем орендодавцю згідно з положеннями цього договору та після розгляду можливих зустрічних вимог орендодавця (пункт 11.6 Договору).

Згідно з пунктом 11.7 Договору у випадку дострокового припинення договору внаслідок будь-яких причин (крім випадку дострокового розірвання, передбаченого пунктом 37.3 Договору), гарантійний платіж не повертається орендареві, а залишається в орендодавця в якості договірної санкції за дострокове припинення договору. У випадку дострокового розірвання, передбаченого пунктом 37.3 Договору, гарантійний платіж повертається орендарю в порядку, передбаченому пунктом 11.6 цього договору.

Кожна зі сторін Договору звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов нього договору у разі дії форс-мажорних обставин, якщо доведе: що таке невиконання було викликано перешкодою поза її контролем; що від сторони неможливо було очікувати передбачення цієї перешкоди та її вплив на здатність виконати обов`язки за цим договором; що від сторони неможливо було очікувати запобігти або подолали цю перешкоду або її наслідки (пункт 31.1 Договору).

До форс-мажорних обставин належать обставини непереборної сили або події надзвичайного характеру, такі як: війни, військові дії, блокади, терористичні акти, пожежі, повені, усі інші стихійні лиха чи природні явища, заборонні заходи та/або акти вищих законодавчих та/або виконавчих органів державної влади, які виникли після підписання цього договору, та які сторони не могли передбачити або запобігти їм, якщо ці обставини вплинули на виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 31.2 Договору).

У відповідності до пункту 31.3 Договору сторона, яка піддалася дії форс-мажорних обставин, не пізніше ніж на 10 календарний день зобов`язана надіслати письмове повідомлення іншій стороні про факт, дату виникнення, та характер форс-мажорних обставин, суть впливу на сторону. Належним документальним підтвердженням інформації, які міститься у повідомленні є відповідний документ (сертифікат) Торгово-промислової плати України або регіональної Торгово-промислової палати, який сторона, у якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана отримати не пізніше ніж на 30 календарний день з моменту надіслання згаданого вище у цьому пункті повідомлення та надати його іншій стороні протягом 3 календарних днів з дати отримання в обґрунтування фактів, викладених у повідомленні, направленому згідно з пунктом 31.3 Договору.

У випадку порушення вимог пункту 31.3 Договору сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, втрачає право посилатися та такі обставини, як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань за цим договором (пункт 31.4 Договору).

Відповідно до пункту 31.5 Договору у разі наявності довгострокових форс-мажорних обставин (терміном дії понад 3 місяці) сторони проводять взаємні переговори та консультації і вирішують питання доцільності продовження цього договору чи його дострокового припинення, про що укладається додаткова угода.

Згідно з пунктом 37.3 Договору врегульовано питання одностороннього розірвання Договору у випадку, якщо орендодавець систематично порушує свої істотні зобов`язання, що виникають за Договором.

Сторонами Договору 30.09.2021 підписаний акт прийому-передачі приміщення до Договору, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування (оренду) приміщення: секція № К2-1, площею 8,6 кв.м, розташоване у будівлі торгово-розважального центру за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 7.

13.08.2021 позивачем виконані вимоги пункту 11.1 Договору та сплачено гарантійний платіж у розмірі 180 971,11 грн., у тому числі ПДВ, що підтверджується квитанцією № ПР_АВ170470ASA_20648877.

17.02.2022 позивачем сплачено на користь відповідача орендну плату за березень 2022 року у розмірі 73 936,30 грн, у т.ч. ПДВ 20%, що підтверджується платіжним дорученням № 506.

24.02.2022 згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє до тепер.

Як вказує позивач, з 24.02.2022 у м. Харкові та Харківській області ворог здійснював авіанальоти та бомбардування будівель, тривалий час існувала загроза сухопутного вторгнення, так як ворог пробрався на територію Харківської області, деякі населені пункти в Харківській області довгий період були окуповані ворогом, велися важкі бої - ці факти є загальновизнані в усьому світі та не потребують доказування. Зазначене, за доводами позивача, загрожувало його життю та життю його працівників, відповідно здійснювати господарську діяльність в таких умовах було небезпечно для життя та здоров`я у зв`язку з обставинами, які не залежать від позивача.

З 24.02.2022 позивачем згідно з наказом № 20 призупинено господарську діяльність в орендованому приміщенні до скасування (припинення) воєнного стану на території України, і приміщення не використовувалося.

28.02.2022 позивачем звільнено найманих працівників, що підтверджується наказами № 21, № 22, № 23.

28.02.2022 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України), враховуючи надзвичайно складну ситуацію в Україні, ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин. З метою позбавлення необхідності обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті ТПП України розміщено загальний офіційний лист ТПП України № 2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин.

Згідно з цим листом ТПП України на підставі статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Статуту ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та підтверджує, що військова агресія Російської Федерації проти України, яка стала підставою введення воєнного стану в Україні є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

17.06.2022 сторонами Договору підписаний акт, датований 24.02.2022, про призупинення господарської діяльності в орендованому приміщенні, в якому (акті) сторони погодили, що:

- даний акт про призупинення господарської діяльності в орендованому приміщенні (далі - акт) є пропозицією (офертою), оголошеною суб`єктам господарювання (далі - орендар, орендарі), які перебувають з ТОВ «Крона-Компані» (далі - орендодавець) у договірних відносинах оренди (далі - договір оренди) нежитлових приміщень, які знаходяться у торгово-розважальному центрі «Караван», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, б. 7 (далі - приміщення), на укладення даного акту, з метою фіксації орендодавцем та орендарями (далі також разом сторони, а кожен окремо - сторона) факту призупинення орендарями господарської діяльності в орендованому приміщенні;

- у зв`язку зі здійсненням 24 лютого 2022 року військової агресії проти України та запровадженням згідно з Указом Президента № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України з 05:30 24.02.2022 воєнного стану, який затверджено Верховною Радою України, сторони фіксують зупинення орендарями здійснення господарської діяльності у приміщенні та його використання орендарем з 24 лютого 2022 року;

- у зв`язку із зазначеним, орендодавець не нараховує, а орендар не сплачує платежі, передбачені укладеним сторонами договором оренди нежитлового приміщення, які знаходяться у торгово-розважальному центрі «Караван», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, б. 7 (далі - договір оренди), які виникнуть, починаючи з 24 лютого 2022 року;

- сторони домовились, що протягом строку призупинення господарської діяльності орендаря в приміщенні, орендар сплачує заборгованість за договором оренди не пізніше 30.06.2022, а також відшкодовує вартість комунальних послуг згідно показань лічильників, встановлених в приміщенні;

- сторони домовилися, що призупинення орендарями господарської діяльності в орендованому приміщенні, зафіксоване даним актом, триватиме до моменту настання будь-якої з цих подій: 1) надіслане орендарю повідомлення від орендодавця; 2) підписання сторонами додаткової угоди до договору оренди або акту про відновлення господарської діяльності в орендованому приміщенні; 3) закінчення строку договору оренди.

- цей акт вступає в силу для сторін з 24.02.2022.

02.11.2022 позивач звернувся до відповідача з листом-пропозицією достроково припинити Договір на підставі пункту 31.5 Договору, у зв`язку з тим, що війна в країні триває вже понад 8 місяців і коли вона буде закінчена, невідомо. Також позивач звернувся до відповідача з проханням повернути гарантійний платіж та сплачену орендну плату за березень 2022 року.

04.11.2022 відповідач отримав вказаний лист, що підтверджується відомостями, отриманими з офіційного веб-сайту Укрпошта.

Відповідач будь-якої відповіді на лист від 02.11.2022 не надав.

03.02.2023 позивач отримав сертифікат № 6300-23-0468 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Харківської торгово-промислової палати, яким засвідчено період дії форс-мажорних обставин за Договором для Підприємця: з 24.02.2022 та продовження їх дії станом на 03.02.2023.

Посилаючись на наведені вище обставини, зазначаючи про безпідставну відмову відповідача вчинити дії, направлені на розірвання Договору, у зв`язку з тривалою дією форс-мажорних обставин, що передбачено пунктом 31.5 Договору, наявність підстав для повернення позивачу гарантійного платежу, орендної плати за березень 2022 року, позивач звернувся з цим позовом до суду.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для розірвання Договору, у зв`язку істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а також наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 180 971,11 грн. гарантійного платежу та 73 936,30 грн. орендної плати за березень 2022 року, з нарахованими на зазначені суми 3% річних та інфляційними втратами.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження ТОВ «Крона-Компані» посилається на застосування судами попередніх інстанцій норм права, зокрема, приписів статей 204, 617, 652 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 та постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).

Стосовно наведених доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, на яку посилається скаржник, Суд, залишаючи в силі судове рішення попередньої інстанції про відмову в задоволенні позову про розірвання договору, зазначив, зокрема, таке.

За загальним правилом, передбаченим статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання його сторонами, а цивільні права, які випливають із договору, захищаються у тій самій мірі та у той самий спосіб, що і права, які прямо чи опосередковано передбачені актами цивільного законодавства.

Стабільність та обов`язковість договірних відносин втілена також у положеннях статті 651 ЦК України, якими не допускається одностороння зміна або розірвання договору, крім випадків, коли це передбачено законом або самим договором.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це перебачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.

Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Істотна зміна обставин є оціночною категорією, водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.

Норма статті 652 ЦК України є універсальною, а її правозастосування - сталим та послідовним у судовій практиці.

Також у зазначеній постанові зі справи № 910/15484/17, Велика Палата Верховного Суду виснувала, зокрема, таке.

Відповідно до статей 42, 44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

У зазначеному аспекті скаржник посилається на те, що судом попередньої інстанції не досліджено та не встановлено обставин існування одночасно чотирьох умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України для розірвання Договору у судовому порядку, зокрема, не враховано наявності підписаного сторонами акту від 24.02.2022 про призупинення господарської діяльності в орендованому приміщенні, згідно з яким орендодавець не нараховує, а орендар не сплачує платежі, передбачені укладеним сторонами договором оренди нежитлового приміщення, починаючи з 24.02.2022. Тобто, за доводами скаржника, сторони врегулювали договірні відносини у зв`язку зі здійсненням з 24.02.2022 військової агресії проти України та запровадженням згідно з Указом Президента № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України з 24.02.2022 воєнного стану, і тому Договір не став більш обтяжливим для позивача, ніж для відповідача.

Що ж стосується посилання суду попередньої інстанції на те, що підставою для відновлення роботи торговельного центру та відповідно, необхідності виконання умов Договору, у тому числі, сплати орендних платежів, є виключно рішення орендодавця, у зв`язку з чим ризик зміни обставин несе відповідач, то Верховний Суд зазначає про те, що сама по собі збройна агресія проти України не може бути автоматичною підставою для звільнення від виконання будь-кого в Україні від будь-яких зобов`язань або для припинення виконання, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Важливою умовою для застосування приписів частини другої статті 652 ЦК України є саме наявність чотирьох умов при істотній зміні обставини для даного конкретного зобов`язання, що не враховано у вирішенні спору судами попередніх інстанцій.

Крім того, судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та залежати від настання або ненастання певних обставин у майбутньому.

Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині вирішення спору про стягнення з відповідача гарантійного платежу, скаржник посилається, зокрема, на те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Така правова позиція щодо застосування універсальної норми - статті 204 ЦК України викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 зі справи № 2-1383/2010, є сталою та послідовною.

У зазначеному аспекті скаржник зазначає про неврахування судом попередньої інстанції у вирішенні спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача гарантійного платежу умов пункту 11.7 Договору, згідно з яким сторони погодили, що у випадку дострокового припинення договору внаслідок будь-яких причин (крім випадку дострокового розірвання, передбаченого пунктом 37.3 Договору), гарантійний платіж не повертається орендареві, а залишається в орендодавця в якості договірної санкції за дострокове припинення договору.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що стаття 652 ЦК України містить приписи для ситуацій, коли сторона об`єктивно може виконати зобов`язання, проте внаслідок зміни обставин таке виконання втрачає для неї сенс або кінцевий результат буде не тим, на який вона розраховувала на початку.

На відміну від форс-мажору істотна зміна обставин не впливає на строк виконання зобов`язань (не змінює його) і не звільняє сторону від відповідальності за невиконання, а дозволяє припинити таке виконання (розірвання договору) чи змінити умови такого виконання або умови договору в цілому (для досягнення балансу інтересів сторін, який був порушений через істотну зміну обставин).

Відтак форс-мажор (стаття 617 ЦК України) та істотна зміна обставин (стаття 652 ЦК України) є різними правовими ситуаціями, стаття 652 ЦК України може бути застосована у випадку відсутності існування форс-мажору, але позивач має довести наявність всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору за рішенням суду.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 зі справи № 910/15264/21, на яку посилається скаржник.

Отже, застосовуючи приписи статті 652 ЦК України через встановлення у справі форс-мажорних обставин, суди попередніх інстанцій не врахували існування різниці у таких правових категоріях, як «форс-мажор» та «істотна зміна обставин», а також різне правове регулювання та правові наслідки виникнення відповідних обставин.

Таким чином, доводи касаційної скарги, обґрунтовані з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, знайшли своє підтвердження.

Крім того, щодо незгоди скаржника із правильністю притягнення відповідача до відповідальності за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), то Суд вважає такі доводи, наведені у касаційній скарзі, частково прийнятними, оскільки суди попередніх інстанцій в аспекті застосування приписів статті 625 ЦК України не з`ясували підставу виникнення грошового зобов`язання, прострочення виконання якого інкриміноване відповідачу, яка правова природа відповідних коштів, чи підпадають заявлені до стягнення суми під поняття «платіж», питання щодо якого урегульоване сторонами згідно з актом про призупинення господарської діяльності в орендованому приміщенні, чи урегульоване за умовами Договору або наведеним актом питання повернення орендної плати за березень 2022 року, чи використовував позивач орендоване приміщення у період після 24.02.2022 (зокрема, для зберігання свого майна тощо).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правових наслідків є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судові рішення у справі зазначеним вимогам не відповідають.

З огляду на те, що ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не встановили обставин, що є визначальними і ключовими у вирішенні даного спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, які обмежують повноваження суду касаційної інстанції в частині здійснення додаткової оцінки доказів та встановлення обставин у справі, судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у цій постанові.

Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ТОВ «Крона-Компані» задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у цій постанові, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

Судові витрати

Розподіл судових витрат (у тому числі, витрат на правничу допомогу) відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України судом касаційної інстанції не здійснюється, оскільки Суд скасовує судові рішення попередніх інстанцій та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Крона-Компані» задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Харківської області від 16.05.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 у справі № 910/2266/23 скасувати.

3. Справу № 910/2266/23 передати на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова