ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2023 р. Справа№ 920/1044/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Репіковій З.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 22.06.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни на рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023

у справі №920/1044/22 (суддя Вдовенко Д.В.)

за позовом Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою Кадетський корпус імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби України

до Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни

про стягнення 66960 грн 00 коп. збитків, 7213 грн 82 коп. пені

ВСТАНОВИВ:

Позивач подав позовну заяву (вх. № 3145 від 13.12.2022), в якій просить суд зобов`язати відповідача повернути Державному ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою Кадетський корпус імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби України товар, переданий на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання від 24.12.2021 № 190-21, а саме рибу заморожену патрану без голови (Хек) належної якості у кількості 496 кг; стягнути з відповідача 7213 грн 82 коп. пені за неповернення товару у визначений строк.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в позову, посилаючись на те, що листом від 11.08.2022 ФОП Пономаренко О.В. повідомляла позивача про можливість забрати рибу в будь-який час. Проте позивач не виявив бажання скористатися можливістю забрати своє майно. Жодної відповіді чи іншого документа на адресу відповідача не направлялось. 12.12.2022 відповідач направив на адресу позивача лист, в якому зазначив, що у зв`язку з системними відключеннями світла не мав можливості зберегти товар в належному стані, через що він зіпсувався і прийшов у непридатний для використання стан. Відповідач запропонував позивачу відшкодувати вартість зіпсованого товару та просив направити реквізити відповідного рахунку. Відповідач заперечує проти стягнення неустойки в сумі 7213,82 грн, вважає її нарахування безпідставним.

Позивач у запереченнях на відзив на позовну заяву зазначив, що 29.08.2022 відповідачу було направлено лист «Про постачання продуктів харчування» (вих. № 7/647) з проханням надати в найкоротший термін інформацію щодо дати та місця передачі продуктів харчування за договором відповідального зберігання від 24.12.2021 року № 190-21. Відповіді на лист Ліцеєм отримано не було. Враховуючи відсутність відповіді, а також те, що відповідач у своєму листі від 11.08.2022 зазначив про те, що товар можна забрати в будь-який час, 28.09.2022, представник Ліцею В`ячеслав Ковальчук, діючи на підставі довіреності від 28.09.2022 № 1589-22-ВН, прибув за адресою зберігання, вказаною у договорі (Сумська обл., м. Білопілля, вул. Соборна, 52) з метою отримання від фізичної особи-підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни, переданого на відповідальне зберігання відповідно до договору товару. Вказаний товар від відповідача отримано не було, оскільки двері складу по зазначеній адресі були зачинені. У зв`язку з цим, 28.09.2022 представником Ліцею в присутності двох свідків було складено Акт №1 про відмову від повернення майна, переданого на відповідальне зберігання. Позивач зазначає, що листом від 30.12.2022 вих. №14/1275-22-Вих відповідача було повідомлено, що відповідно до розрахунку середньої ринкової вартості товару Риба заморожена патрана без голови Хек методом порівняння ринкових цін відповідно до Примірної методики визначення очікуваної вартості предмета закупівлі, затвердженої наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.02.2020 № 275 середня ринкова ціна вищевказаного товару на даний час становить 127,50 грн за 1 кг. Враховуючи зазначене, відповідачу було запропоновано добровільно відшкодувати збитки, завдані Ліцею внаслідок втрати майна, переданого йому на відповідальне зберігання шляхом перерахування коштів у сумі 63 240,00 грн. на розрахунковий рахунок Ліцею. На даний час, відповідь від відповідача до Ліцею не надходила.

13.02.2023 відповідач подав відповідь на заперечення позивача (вх. № 897/23 від 13.02.2023), в якій зазначає, що відповідно до п. 3.1.2 договору позивач зобов`язаний забрати у відповідача товар до закінчення строку дії договору (до 31.03.2022). Позивач ні до 31.03.2022, ні пізніше не звертався до відповідача з питанням про повернення майна, тому вимоги про стягнення пені є безпідставними та необґрунтованими. З урахуванням ст. 951 ЦК України, розмір збитків не може бути більше, ніж вартість майна, зазначена у п. 1.1. договору.

28.02.2023 позивач подав заяву про зміну предмету позовну у справі № 920/1044/22 (вх. № 608 від 28.02.2023, поштове відправлення від 20.02.2023), в якій просить суд стягнути з відповідача 66960 грн 00 коп. збитків заподіяних внаслідок втрати товару (риби замороженої патраної без голови (Хек) належної якості у кількості 496 кг), 7213 грн 82 коп. пені за неповернення товару у визначений строк відповідно до договору відповідального зберігання від 24.12.2021 № 190-21, укладеного між сторонами. Позивач зазначає, що відповідач повинен компенсувати позивачу збитки, пов`язані з втратою ним товару, переданого йому на відповідальне зберігання відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи в суді.

У судовому засіданні 01.03.2023 за участю представників позивача та відповідача, суд постановив протокольну ухвалу про прийняття до розгляду відповідно до ст. 46 ГПК України заяви позивача про зміну предмету позову (вх. № 608 від 20.02.2023), що надійшла до суду поштою.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі №920/1044/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни на користь Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою Кадетський корпус імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби України 66 960 грн 00 коп. збитків, 2481 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з доведеності розміру збитків 66 960,00 грн, та відсутності підстав для нарахування та стягнення 7213 грн 82 коп. пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 11.04.2023 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення 66 960 грн збитків, прийняти нове про відмову в позові в цій частині.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без надання належної правової оцінки доказам.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- позивач не довів жодним належним чи допустимим доказом той факт, що втрата майна після закінчення договору зберігання відбулась за наявності умислу відповідача або грубої необережності;

- судом не була застосована норма матеріального права, зазначена в ч.2 ст.225 ГК України, а норма матеріального права, зазначена в ст.951 ЦК України застосована неправильно, оскільки в п.1 ч.1 статті чітко передбачено межі відповідальності за втрату майна - в розмірі її вартості. Такий розмір передбачений договором про зберігання і не може бути більше ніж вартість майна, зазначена в п.1.1 договору;

- законом (ст. 951 ЦК) встановлено обмеження в розмірі збитків саме сумою договору, а не ринковими цінами на предмет зберігання;

- судом при розгляді справи та ухваленні рішення порушено вимоги ч.5 ст.236 ГПК України та не взято до уваги постанову ВП ВС від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Разіна Т.І.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №920/1044/22.Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни на рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі №920/1044/22 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №920/1044/22.

25.04.2023 матеріали справи №920/1044/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

У зв`язку із перебуванням судді Разіної Т.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 24.04.2023, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 01.05.2023 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни на рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі №920/1044/22, справу призначено до розгляду на 22.06.2023.

Під час апеляційного провадження до справи від позивача отримано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній категорично заперечує доводи апелянта.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 22.06.2023 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Відповідно до матеріалів справи, 24.12.2021 між сторонами укладений договір відповідального зберігання № 190-21, за умовами якого відповідач зобов`язався безоплатно зберігати передану позивачем рибу заморожену патрану без голови (хек) в кількості 888 кг вартістю 58 439 грн. 28 коп. та повернути товар позивачу у схоронності.

Згідно з п. 1.2. договору передача товару на зберігання засвідчується актом передачі товару у відповідальне зберігання з обов`язковим підписанням його сторонами, який є невід`ємним додатком до договору.

Відповідальне зберігання за договором є безоплатним (п. 1.3. договору).

Зберігач знаходиться за адресою: м. Білопілля, вул. Соборна, 52 (п. 1.5. договору).

Відповідно до п. 2.1.3., 2.1.4. договору, зберігач зобов`язаний нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару поклажодавця, переданого на зберігання зберігачеві, до моменту його повернення поклажодавцеві; повернути товар поклажодавцеві за першою вимогою останнього, з обов`язковим підписанням акту передачі товару.

За умовами п. 3.1. договору поклажодавець зобов`язаний передати зберігачеві товар на зберігання після набрання чинності договором; забрати у зберігача товар до закінчення строку цього договору. Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення товару, який знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Відповідно до п. 4.2. договору зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність товару з моменту передання товару на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження товару, який переданий на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві всі пов`язані з цим збитки.

Згідно з п. 6.1. договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та закінчується 31 березня 2022 року.

Факт передачі позивачем відповідачу на зберігання товару підтверджується актом здачі-приймання майна від 24.12.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся до відповідача з листом від 26.04.2022 № 7/182 про постачання продуктів харчування за договором зберігання, зокрема риби у кількості 496 кг. Відповідач переданий на зберігання товар не повернув. 26.07.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією № 3, в якій вимагав повернення товару протягом семи календарних днів з дня отримання претензії. Листом від 11.08.2022 відповідач повідомив, що позивач може забрати товару в будь-який час, однак коли позивач прибув 28.09.2022 за адресою зберігання товару, двері складу були закриті, на телефонний дзвінок відповідач не відповів, про що складено акт № 1 від 28.09.2022. Листом від 12.12.2022, після звернення позивача з позовом до суду, відповідач повідомив, що м. Білопілля знаходиться в зоні бойовий дій, через системні відключення світла у відповідача не було можливості зберегти товар в належному стані, через що він зіпсувався та прийшов у непридатний стан. За цих обставин позивач просить суд стягнути з відповідача збитки, завдані втратою переданого на зберігання товару відповідно до реальної вартості втраченого майна (риби замороженої патраної без голови (хек) у кількості 496 кг) на момент подання заяви про зміну предмету позову в сумі 66960 грн 00 коп.

Суд встановив, що у строк до закінчення строку дії договору позивач не забрав у відповідача переданий на зберігання товар - рибу у кількості 496 кг.

Доказів надсилання відповідачу листа від 26.04.2022 № 7/182, претензії від 26.07.2022 № 14/405, листа від 29.08.2022 № 7/647 позивач не подав, зазначаючи, що вони були втрачені. Відповідач факт отримання цих документів заперечує.

Акт № 1 від 28.09.2022 складений позивачем в односторонньому порядку, тому, з урахуванням заперечень відповідача, не прийнятий судом до уваги на підтвердження того факту, що позивачем вчинялися дії, щоб забрати товар зі зберігання.

Водночас, відповідно до умов п. 2.1.3, 4.2. договору, відповідач зобов`язався нести відповідальність за збереження і цілісність товару, за втрату (нестачу) або пошкодження товару поклажодавця, переданого на зберігання зберігачеві, до моменту його повернення поклажодавцеві.

Товар у кількості 496 кг не повернутий зі зберігання.

Відповідач повідомив позивача у листі від 12.12.2022 про те, що товар, переданий на зберігання зіпсувався та прийшов у непридатний стан через відключення електроенергії (Білопільська громада знаходиться у зоні бойових дій), тобто визнав обставину втрати товару.

Також у листі від 12.12.2022 відповідач повідомив про готовність до відшкодування вартості зіпсованого товару.

Однак після недосягнення сторонами згоди щодо розміру збитків, позиція відповідача змінилася, останній заперечує проти стягнення збитків зазначаючи, що не відповідає за втрату товару після закінчення строку зберігання.

Суд визнав обґрунтованими та задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 66 960 грн. збитків за втрачений товар.

Відповідно до п. 4.3. договору, у випадку неповернення товару поклажодавцеві за першою вимогою зберігач повинен виплатити поклажодавцеві неустойку в розмірі 0,1 % від вартості товару за кожен день затримки.

На підставі п. 4.3. договору, за неповернення товару поклажодавцеві за першою вимогою, позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 7213 грн. 82 коп. за період з 01.05.2022 до 07.12.2022.

В той же час, суд відмовив в позові в частині стягнення з відповідача пені в сумі 7213 грн 82 коп., виходячи з того, що позивач не подав доказів звернення до відповідача щодо повернення товару, переданого на зберігання, до закінчення строку дії договору, не подав доказів надсилання відповідачу листів від 26.04.2022, від 29.08.2022, претензії від 26.07.2022, відповідач факт отримання таких документів заперечує.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині стягнення з нього 66 960 грн. збитків за втрачений товар, тому в частині відмови у стягненні пені в сумі 7213 грн. 82 коп. за період з 01.05.2022 до 07.12.2022 в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі статтею 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938, 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

За приписами ст. 948 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Згідно зі ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст. 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

За приписами ст. 951 Цивільного кодексу України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Відповідно до ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У статті 225 Господарського кодексу України закріплено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідно до частини 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Суд встановив, що у строк до закінчення строку дії договору позивач не забрав у відповідача переданий на зберігання товар рибу у кількості 496 кг.

Доказів надсилання відповідачу листа від 26.04.2022 № 7/182, претензії від 26.07.2022 № 14/405, листа від 29.08.2022 № 7/647 позивач не подав, зазначаючи, що вони були втрачені. Відповідач факт отримання цих документів заперечує.

Акт №1 від 28.09.2022 складений позивачем в односторонньому порядку, тому, з урахуванням заперечень відповідача, не приймається судом до уваги на підтвердження того факту, що позивачем вчинялися дії, щоб забрати товар зі зберігання.

Водночас, відповідно до умов п. 2.1.3, 4.2. договору, відповідач зобов`язався нести відповідальність за збереження і цілісність товару, за втрату (нестачу) або пошкодження товару поклажодавця, переданого на зберігання зберігачеві, до моменту його повернення поклажодавцеві.

Товар у кількості 496 кг не повернутий зі зберігання.

Відповідач повідомив позивача у листі від 12.12.2022 про те, що товар, переданий на зберігання зіпсувався та прийшов у непридатний стан через відключення електроенергії (Білопільська громада знаходиться у зоні бойових дій), тобто визнав обставину втрати товару.

Також у листі від 12.12.2022 відповідач повідомив про готовність до відшкодування вартості зіпсованого товару.

Однак після недосягнення сторонами згоди щодо розміру збитків, позиція відповідача змінилася, останній заперечує проти стягнення збитків зазначаючи, що не відповідає за втрату товару після закінчення строку зберігання.

Судом правомірно відхилено такі доводи відповідача, оскільки умовами укладеного між сторонами договору зберігач зобов`язався нести відповідальність за втрату (нестачу) товару до моменту його повернення поклажодавцеві.

Доказів вжиття будь-яких заходів для забезпечення збереження товару у зв`язку з відключеннями електроенергії відповідач не подав, в тому числі доказів звернення до позивача з вимогою забрати товар, у зв`язку з неможливістю забезпечити його зберігання. У листі від 12.12.2022 відповідач не зазначив, коли саме товар зіпсувався.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Непослідовність позиції відповідача, зокрема повідомлення позивача про втрату товару та готовність до відшкодування його вартості, а потім заперечення щодо стягнення збитків в будь-якій сумі, свідчить про недобросовісність поведінки відповідача.

Суд встановив, що відповідачем не виконано договірні зобов`язання щодо забезпечення збереження товару до моменту його повернення поклажодавцеві, що свідчить про протиправність його поведінки. Товар переданий на зберігання зіпсувався, при цьому відповідач, вказуючи на те, що це сталося через системні відключення електроенергії, не зазначає, коли саме товар зіпсувався, не зазначає про вжиття ним заходів для збереження товару. Відповідач не довів доказами відсутність його вини у незабезпеченні збереження товару. Втрата переданого на зберігання товару з вини відповідача вказує на наявність причинно-наслідкового зв`язку між цим та наслідками - збитками, якими є вартість втраченого майна.

Відповідно до положень статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

У частині третій статті 225 Господарського кодексу України закріплено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Передумовою правильного розрахунку суми збитків є визначення цін, виходячи з яких здійснюється розрахунок. При визначення розміру збитків враховуються ринкові ціни на товари, послуги, роботи, якщо інше не передбачено законом або договором.

У договорі сторони не передбачали, що збитки відшкодовуються у разі втрати товару в розмірі його вартості, визначеної у договорі.

Стаття 951 Цивільного кодексу України також не передбачає, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою речі, відшкодовуються у розмірі її вартості на дату укладення договору.

У цивільному законодавстві відсутнє уніфіковане поняття ринкової ціни. При цьому у статті 14 Податкового кодексу України ринкова ціна визначається як ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 623 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 225 Господарського кодексу України, день, на який визначається розмір ринкових цін залежить від способу задоволення вимоги кредитора. Так, при добровільному відшкодуванні збитків ринкові ціни визначаються на день задоволення ним вимог кредитора, а у разі якщо боржник ухиляється від відшкодування збитків, розмір ринкових цін встановлюється на день пред`явлення позову.

На підтвердження розміру збитків позивач надав довідку Хмельницької торгово-промислової палати № 22-05/154 від 17.02.2023.

Згідно з цією довідкою, середньо-ринкові ціни на рибу хек заморожену патрану без голови по України станом на 17.02.2023 (заява про зміну предмету позову подана позивачем 20.02.2023) складають 135 грн за кг.

З урахуванням кількості товару, переданого на зберігання, що зіпсувався (496 кг), виходячи із середньої вартості риби хек замороженої патраної без голови по України, визначеної на підставі довідки Хмельницької торгово-промислової палати, розмір збитків становить 66960 грн.

Твердження відповідача про те, що інформаційна довідка Хмельницької торгово-промислової палати № 22-05/154 від 17.02.2023 не є належним доказом ціни, судом обґрунтовано відхилені, оскільки

відповідач, як учасник цієї справи, не був позбавлений права подати власні докази на підтвердження вартості товару або в порядку статті 99 ГПК України клопотати перед судом щодо призначення експертизи у цій справі для визначення розміру завданої позивачу шкоди. Однак таких дій відповідачем зроблено не було. Згідно зі ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 951 ЦК України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом правильно встановлено, що в договорі сторони не передбачали, що збитки відшкодовуються у разі втрати товару в розмірі його вартості, визначеної у договорі.

Виходячи зі змісту положень частини 3 статті 623 ЦК України та частини 3 статті 225 ГК України, день, на який визначається розмір ринкових цін залежить від способу задоволення вимоги кредитора.

Так, при добровільному відшкодуванні збитків ринкові ціни визначаються на день задоволення ним вимог кредитора, а у разі якщо боржник ухиляється від відшкодування збитків, розмір ринкових цін встановлюється на день пред`явлення позову.

Оскільки апелянт свідомо ухиляється від відшкодування збитків в добровільному порядку, позивачем обґрунтовано розмір ринкових цін встановлено на момент пред`явлення позову, відповідно до довідки Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/154 від 17.02.2023.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта в понвному об`ємі, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 66 960 грн. збитків за втрачений товар правомірно задоволені судом на підставі об`єктивно досліджених усіх доказів у справі.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни на рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі №920/1044/22.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Пономаренко Ольги Віталіївни на рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі №920/1044/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі №920/1044/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу - підприємця Пономаренко Ольгу Віталіївну.

4. Матеріали справи №920/1044/22 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 29.09.2023 після виходу членів колегії суддів з відпустки.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко