ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2023 Справа № 917/613/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т. М., за участю секретаря судового засідання Сілаєвої О. Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренерго-Трейд"

до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта"

про стягнення 7 256 030,29 грн

за участю представників:

від позивача Вошколуп В. Г.; від відповідача Гуйванюк Й. С.

встановив:

До Господарського суду Полтавської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Укренерго-Трейд" з позовом до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про стягнення 7256030,29 грн заборгованості згідно з договором купівлі-продажу газового конденсату № 1413/1/2120 від 03.06.2016.

Відповідач у відзиві (а.с.64-66) проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності за цим позовом, про застосування позовної давності відповідач подав заяву, а тому у позові слід відмовити повністю.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.70-71), в якій вказує, що згідно з пунктами 2.2 та 5.1. Договору перерахування відповідачем коштів у сумі 7256030,29 грн за договором мало бути здійснене до 17.06.2016 включно. Товар за договором було передано/прийнято у день підписання (укладання) договору - 03.06.2016. Початком строку на здійснення розрахунку за договором є 03.06.2016. І вже 20.06.2016 позивачу було точно відомо про те, що відповідач за отриманий товар вчасно не розрахувався. Саме з 20.06.2016 розпочався перебіг строку давності за вимогою сплатити кошти за договором. Строк у три роки на судовий захист за Договором купівлі-продажу газового конденсату №1413/1/2120 від 03.06.2016 минув 20.06.2019. Позивач, звернувшись із позовною заявою від 11.04.2023 вих. № 120423, пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач у відповіді на відзив (а.с. 78-81) повідомив наступне:

- відповідно до п. 5.1 Договору покупець проводить попередню оплату за конденсат на протязі 10 банківських днів від дати підписання договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача;

- внаслідок усних домовленостей між позивачем та відповідачем, позивач здійснив постачання товару за Договором без попередньої оплати та передав, а відповідач прийняв конденсат українських родовищ згідно умов Договору;

- на підставі ст. 530 ЦК України позивач направив відповідачу лист від 20.02.2023 з вимогою про оплату товару до 03.04.2023, а отже саме з 04.03.2023 починається строк позовної давності щодо стягнення спірної заборгованості;

- сторони укладали додаткові угоди № 1 від 29.12.2017, № 2 від 28.12.2019 до договору, а отже строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України був перерваний;

- строки позовної давності відповідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, зокрема встановлені ст. 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУГО-19). Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУШ-19) встановлений з 22.05.2020 до 30.06.2023 постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 № 641, від 09.12.2020 № 1236;

- відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України строки, визначені статтями 257 - 259 цього Кодексу, продовжуються на строк дії воєнного стану.

Відповідач у запереченнях (а.с. 111-112) зазначив наступне:

- посилання позивача на усні домовленості є необґрунтованим, оскільки подібні твердження не гуртуються на вимогах Цивільного та Господарського кодексу України де встановлено, що відносини між юридичними особами формуються виключно в документарній формі;

- у розділі 5 договору вказано як проводиться розрахунок за товар, а твердження позивача про необхідність застосування правила про здійснення оплати за вимогою кредитора - необґрунтоване;

- додатковими угодами продовжено строк дії договору, але не продовжено строку позовної давності. Поняття «строк дії договору» та «строк позовної давності» не тотожні.

Позивач подав клопотання від 13.06.2023, від 10.08.2023 (а.с.116-117, 150-151) про долучення доказів в підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач подав заяву від 27.09.2023 про вирішення питання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України.

У цій справі були вчинені такі процесуальні дії.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2023 цей позов переданий на розгляд судді Безрук Т.М. (а.с. 42-43).

Ухвалою від 24.04.2023 господарський суд відкрив провадження у справі № 917/613/23 за цим позовом, призначив справу до розгляду у порядку загального позовного провадження в підготовче засідання та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи (а.с. 47).

Ухвалою від 25.05.2023 суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів (а.с. 106).

Ухвалою від 04.07.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 25.07.2023 (а.с.143-145). В зв`язку з перебуванням судді у відпустці це засідання не відбулося.

Ухвалою від 06.09.2023 суд призначив розгляд справи в судове засідання на 28.09.2023.

Про час та місце розгляду справи по суті сторони повідомлені належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням від 05.07.2023 про вручення ухвали відповідачу (а.с.146), протоколом засіданні суду від 04.07.2023 (а.с.141-142).

Ухвала від 06.09.2023 була вручена відповідачу, що підтверджується поштовим повідомленням від 07.09.2023 (а.с.161).

Ухвала від 06.09.2023 доставлена позивачу, що підтверджується довідкою від 06.09.2023 про доставку електронного листа (а.с.170) та клопотанням позивача від 27.09.2023 про участь у судовому засіданні 28.09.2023 у режимі відеоконференції.

Під час розгляду справи по суті суд заслухав пояснення та дослідив всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні 28.09.2023 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укренерго-Трейд" (далі позивач, продавець, ТОВ "Укренерго-Трейд") та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (далі відповідач, покупець, ПАТ "Укртатнафта") укладено договір купівлі-продажу газового конденсату № 1413/1/2120 від 03.06.2016 (далі - Договір; а.с. 32-33).

Згідно з п. 1.1 Договору позивач, як продавець, зобов`язався не пізніше 30 червня 2016 (включно) передати покупцю (відповідачу), а покупець зобов`язався на умовах цього договору прийняти та оплатити 679,0 тон газового конденсату українських родовищ.

Згідно з п.2.1. Договору ціна конденсату, що поставляється, становить 8 905,29 грн, крім того ПДВ 1781,06 грн. Ціна за одну тонну конденсату з урахуванням ПДВ становить 10686,35 грн.

Згідно з п.2.2. Договору вартість конденсату по цьому договору становить 6046691,91 грн, крім того ПДВ 1209338,38 грн. Загальна вартість конденсату з урахуванням ПДВ становить 7 256 030,29 грн.

Згідно п. 3.2. Договору передача конденсату здійснюється продавцем на умовах виконання п.5.1 цього договору. Датою переходу права власності на конденсат є дата підписання акту приймання-передачі.

Згідно з п.4.2.1 Договору покупець зобов`язаний сплатити на рахунки продавця, визначені цим договором (якщо інше не буде встановлено в листах продавця, які є невід`ємною частиною цього Договору), вартість конденсату відповідно п. 2.2. цього Договору.

Згідно з п.5.1. Договору покупець проводить попередню оплату за конденсат на протязі 10 банківських днів від дати підписання даного договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

В п. 9.1 Договору вказано, що Договір вступає в дію з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2017р. включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

В Додатковій угоді № 1 від 29.12.2017 до Договору (а.с.34) сторони дійшли згоди внести зміни в розділ 9 «Термін дії договору і інші умови» Договору, виклавши п.9.1 в наступній редакції: « 9.1. Договір вступає в дію з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2019р. включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за даним Договором.».

В Додатковій угоді № 2 від 28.12.2019 до Договору (а.с.35) сторони дійшли згоди внести зміни в розділ 9 «Термін дії договору і інші умови» Договору, виклавши п.9.1 в наступній редакції:

« 9.1. Договір вступає в дію з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2020р. включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за даним Договором.».

На виконання Договору позивач передав відповідачу товар (газовий конденсат) у кількості 679,000 тонн, на загальну суму 7256030,29 грн, що підтверджується двостороннє підписаним сторонами актом прийому-передачі газового конденсату від 03.06.2016 (а.с.36).

В п.6 акту прийому-передачі газового конденсату від 03.06.2016 (а.с.36) вказано, що право власності на газовий конденсат переходить від продавця до покупця в момент підписання цього акту прийому-передачі.

Як стверджує позивач, відповідач за отриманий товар не розрахувався, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем.

Позивач направив відповідачу лист вих. №100223 від 20.02.2023 (а.с.37-39) з вимогою повернути кошти за Договором до 03.03.2023.

Позивач у позові вказує, що в порушення п.п. 1.1, 2.2. 4.2.1 Договору, ст. 193 ГК України, ст. 530 ЦК України відповідач оплату поставленого газового конденсату не здійснив. Це стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд зазначає наступне.

Статтею 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було встановлено вище судом, відповідач отриманий товар не оплатив, чим порушив право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Відповідач у відзиві (а.с.64-66) заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, подання заяви застосування наслідків спливу позовної давності, та прохає з цих підстав відмовити у позові повністю.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.70-71), в якій вказує, що позивач, звернувшись із позовною заявою від 11.04.2023 вих. № 120423, пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ч. 5 ст. 261 ЦК України вказано, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Отже, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 по cправі № 916/2128/18 вказано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі N 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Згідно з п. 2.2 Договору вартість товару за договором становить 7 256 030,29 грн.

В акті приймання-передачі товару від 03.06.2016 (а.с.36) сторони підтвердили, що товар за договором було передано відповідачу; вартість товару - 7 256 030,29 грн.

В п.6 акту прийому-передачі газового конденсату від 03.06.2016 вказано, що право власності на газовий конденсат переходить від продавця до покупця в момент підписання цього акту прийому-передачі, тобто 03.06.2016.

У п. 5.1 Договору вказано, що покупець проводить попередню оплату за товар протягом 10 банківських днів від дати підписання даного договору.

Договір був укладений між позивачем та відповідачем 03.06.2016, згідно з п. 2.2 та 5.1. Договору, перерахування відповідачем коштів у сумі 7 256 030, 29 грн повинно бути здійснено до 17.06.2016 включно.

Отже, з 18.06.2016 у позивача виникло право пред`явити вимогу до відповідача про виконання зобов`язання з оплати переданого товару.

Таким чином, строк позовної давності по вимогам про сплату 7 256 030, 29 грн боргу за товар сплинув (закінчився) 18.06.2019.

З цим позовом до суду позивач звернувся 12.04.2023, що підтверджується поштовою накладною на конверті (а.с.41).

Це свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості.

За ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують позовні вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 74 ГПК)

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч.3, ч.4 ст. 74 ГПК).

В ст. 76 ГПК України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

У ч. 1 ст. 79ГПК Українизазначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Позивач у позові вказує, що строк позовної давності не сплив, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, був перерваний укладенням між позивачем та відповідачем додаткових угод №1 від 29.12.2017 та № 2 від 28.12.2019 до Договору. На думку позивача, за умовами Договору єдиним зобов`язанням, яке не було виконане на час укладення вищевказаних додаткових угод до договору, є оплата з боку відповідача за отриманий товар, то підписання цих додаткових угод прямо свідчить про визнання зобов`язань (боргу) відповідачем перед позивачем щодо оплати за поставлений товар.

Відповідач у запереченні (а.с.111-12) відхилив вказані доводи позивача, посилаючись на те, що додатковими угодами було продовжено лише строк дії договору.

При вирішенні спору в цій частині суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У Додатковій угоді № 1 від 29.12.2017 до Договору (а.с.34) сторони дійшли згоди внести зміни в розділ 9 «Термін дії договору і інші умови» Договору, виклавши п.9.1 в наступній редакції: « 9.1. Договір вступає в дію з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2019р. включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за даним Договором.».

У Додатковій угоді № 2 від 28.12.2019 до Договору (а.с.35) сторони дійшли згоди внести зміни в розділ 9 «Термін дії договору і інші умови» Договору, виклавши п.9.1 в наступній редакції:

« 9.1. Договір вступає в дію з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2020р. включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за даним Договором.».

У п. 3 Додаткової угоди № 1 та у п. 4 Додаткової угоди № 2 вказано, що у частині, що не суперечить цим додатковим угодам, сторони керуються Договором.

Вказані умови додаткових угод стосуються лише зміни строку дії договору. Поняття «строк дії договору» та «строк оплати» не є тотожними.

Суд встановив, що у вказаних додаткових угодах:

сторони не змінювали умов договору щодо строку оплати за товар, зокрема п.5.1 договору залишився незмінним;

сторони не встановили нових строків оплати проданого товару;

не зазначено про те, що відповідач повністю або частково визнає заборгованість у розмірі 7 256 030, 29 грн перед позивачем;

не вказано про збільшення строків позовної давності згідно з ч. 1 ст.259 ЦК України.

Таким чином, з вказаних додаткових не вбачається, що боржник визнав існування боргу.

Позивач не надав суду доказів вчинення відповідачем будь-яких інших дій, які б свідчили про визнання ним боргу, зокрема, не надано підписаного відповідачем акту звірки, доказів часткової оплати боргу, листів відповідача чи інших документальних доказів.

Позивач не надав суду доказів, що відповідач визнав вимогу про сплату боргу, викладену у листі вих. №100223 від 20.02.2023 (а.с.37-38).

Отже, позивач під час розгляду справи не довів належними доказами факту вчинення відповідачем дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності.

Одночасно у відповіді на відзив (а.с.78-81) позивач вказує, що перебіг строку позовної давності розпочався з 04.03.2023 після строку, встановленого у вимозі про сплату боргу, заявленої у листі вих. №100223 від 20.02.2023 (а.с.37-38). При цьому позивач зазначає, що товар був відпущений без попередньої оплати, тому він повинен бути оплачений лише після звернення позивача з вимогою на підставі ч.2 ст. 530 ЦК України.

Суд вказує на помилковість таких висновків з огляду на таке.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару.

Отже, в разі невстановлення строку оплати товару, продавець має право заявити вимогу про оплату з наступного дня після передачі товару покупцю.

У ч. 5 ст. 261 ЦК України вказано, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Отже, твердження позивача про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з 04.03.2023 не відповідають ні умовам договору, ні матеріалам справи.

При цьому суд звертає увагу, що лист вих. №100223 від 20.02.2023 (а.с.37-38) з вимогою оплатити борг позивач направив відповідачу вже після закінчення (спливу) строку позовної давності по цим вимогам.

У відповіді на відзив (а.с.78-81) позивач одночасно вказує, що у цих правовідносинах строк позовної давності продовжився відповідно до п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Суд вважає необґрунтованими вказані твердження з огляду на таке.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було установлено карантин з 12.03.2020 на усій території України.

Відповідно до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX був доповнений розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 19 такого змісту:

"19.У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX набрав чинності 17.03.2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено воєнний стан в Україні з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Проте за спірними вимогами строк позовної давності закінчився 18.06.2019, тобто до набрання чинності вказаними нормами законодавства. Тому положення п. 12 та п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Позивач не надав до матеріалів справи жодного доказу, який би свідчив про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності; про існування таких доказів позивач не вказав також і у позовній заяві.

Отже суд зазначає, що строк позовної давності був пропущений позивачем без поважних причин.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України.

У ч. 3 ст. 267 ЦК України вказано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.70-71), в якій прохає відмовити у позові. У відзиві відповідач також вказав про пропуск позовної давності по спірним вимогам.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд встановив доведеність порушення цивільного права, за захистом якого позивач звернувся до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду (спливу строку позовної давності), відсутність поважних причин його пропуску, подання відповідачем заяви про застосування позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд відмовляє у позові в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат позивач подав заяву (вхід. № 12181 від 27.09.2023) про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог відповідно до ч.8 ст. 129, ст. 221 ГПК України.

Керуючись ст. 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного судового рішення: 28.09.2023.

Суддя Т. М. Безрук