номер провадження справи 34/145/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

28.09.2023 Справа № 908/1937/23

м.Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Науменка А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, при секретареві судового засідання Концур Г.А., клопотання Фізичної особи-підприємця Клопижнікова Євгена Сергійовича про стягнення судових витрат та матеріали справи № 908/1937/23

за позовом: Фізичної особи-підприємця Рахімі Вахід Рахман, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Клопижнікова Євгена Сергійовича, ідентифікаційний код НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 )

про стягнення 71 613 грн 66 коп.

За участю уповноважених представників сторін:

від позивача: Непомнящий Я.В., адвокат, посвідчення № ЗП 001452 від 30.10.2017, ордер АР №1004557 від 28.09.2023 (в залі суду);

від відповідача: Марчевський Д.І., ордер АР №1132190 від 12.07.2023 (в режимі відеоконференції)

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Рахімі Вахід Рахман про стягнення з Фізичної особи-підприємця Клопижнікова Євгена Сергійовича 71 613 грн 66 коп. за Договором оренди торгівельної площі № 08/2019 від 28.08.2019, у т.ч. 50 000 грн 00 коп. гарантійний платіж, 18 613 грн 66 коп. інфляційні втрати та 3000 грн 00 коп. 3% річних, а також 19 000 грн 00 коп. витрат зі сплати послуг про надання правової допомоги.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2023 справу 908/1937/23 визначено для розгляду судді Науменку А.О.

13.09.2023 до суду від позивача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду.

Проти задоволення такої заяви представник відповідача не заперечив.

Судом розглянуто матеріали даної справи, а також заяву про залишення позовної заяви без розгляду та 13.09.2023 постановлено ухвалу про залишення позову у даній справі без розгляду згідно з п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України

21.09.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про стягнення судових витрат.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.09.2023, заяву визначено для розгляду судді Науменку А.О.

Розглянувши зазначене клопотання, господарський суд дійшов висновку, що клопотання підлягає розгляду у п`ятнадцятиденний строк з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Господарського суду запорізької області від 22.09.2023 у даній справі прийнято клопотання до розгляду, призначено судове засідання на 28.09.2023 об 11 год. 00 хв.

28.09.2023 до суду надійшли письмові пояснення позивача щодо клопотання відповідача.

В судовому засіданні здійснювалась відеоконференції.

Відводів складу суду не заявлено. Права та обов`язки присутнім представникам сторін відомі та зрозумілі.

Представник відповідача підтримав подане клопотання про стягнення судових витрат, просив клопотання задовольнити та стягнути з позивача на користь відповідача попередньо заявлені витрати на правову допомогу у сумі 20 000 грн 00 коп.

У клопотанні відповідач просить поновити строк подання клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на поважність причин такого пропуску (перебування відповідача на службі в Збройних Силах України, що в свою чергу є причиною довготривалості підписання документів, таких як Акт приймання-передачі наданої правової допомоги та направлення адвокату).

Вважає, що оскільки позивач подав позов, а в подальшому заяву про залишення цього позову без розгляду, він повинен компенсувати відповідачеві витрати, які поніс відповідач при розгляді даної справи, ініційованої позивачем, у зв`язку з наданням адвокатом професійної правової допомоги.

На думку представника відповідача, поданням позову та подальшою поданою позивачем заявою про залишення позову без розгляду, позивач зловживає процесуальними правами, у зв`язку з чим, відповідач несе відповідні витрати.

Судом, враховуючи, викладені відповідачем обставини, на підставі ст. 119 ГПК України поновлено строк подання клопотання, причини пропуску строку визнані поважними, з огляду на додані до клопотання докази.

Представник відповідача заперечив проти клопотання позивача, та вказує на те, що подана позивачем позовна заява була спрямована на захист порушеного права ФОП Рахімі В.Р, що підтверджується документальними доказами, долученими до справи, а отже також дії позивача, направлені на захист порушених прав, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, а тому не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 14.01.2021 року у справі № 521/3011/18. Таким чином для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необгрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. Залишення позовної заяви без розгляду здійснено за заявою позивача, а не у зв`язку з необґрунтованістю або невиконанням/порушенням позивачем вимог чинного законодавства, а отже, враховуючи викладене вище та зважаючи на те, що клопотання відповідача не містить жодного доказу на підтвердження необґрунтованих дій позивача та протилежне не є доведеним, позивач просить суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про стягнення судових витрат.

Розглянувши матеріали справи та клопотання, вислухавши пояснення представників сторін, суд відмовив у задоволенні клопотання, постановивши ухвалу, вступну та резолютивну частини якої судом оголошено в судовому засіданні 28.09.2023.

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Рахімі Вахід Рахман про стягнення з Фізичної особи-підприємця Клопижнікова Євгена Сергійовича 71 613 грн 66 коп. за Договором оренди торгівельної площі № 08/2019 від 28.08.2019, у т.ч. 50 000 грн 00 коп. гарантійний платіж, 18 613 грн 66 коп. інфляційні втрати та 3000 грн 00 коп. 3% річних, а також 19 000 грн 00 коп. витрат зі сплати послуг про надання правової допомоги.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2023 справу 908/1937/23 визначено для розгляду судді Науменку А.О.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2023 у даній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів з дня, наступного за днем припинення чи скасування воєнного стану.

13.07.2023 до Господарського суду Запорізької області від представника відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника.

17.07.2023 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з викликом сторін та заява про ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з неотриманням відповідачем позову з додатками та ухвали суду.

З метою прийняття законного і обґрунтованого рішення у даній справі, враховуючи доводи відповідача, викладені у заяві та клопотанні, значення справи для сторін, завдання підготовчого засідання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для переходу до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження і призначення підготовчого засідання на 02.08.2023 об 11 год. 00 хв. в приміщенні суду.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 по справі № 908/1937/23 суд призначив підготовче судове засідання на 02.08.2023 о 10 год. 40 хв.

В судовому засіданні 02.08.2023 здійснювалась відеоконференція.

Суд відкрив судове засідання з розгляду справи № 908/1937/23. Суд оголосив склад суду.

17.07.2023 через систему Електронний суд від відповідача до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

18.07.2023 представник відповідача дистанційно ознайомився з матеріалами справи.

25.07.2023 відповідач надіслав відзив, у якому просив відмовити у позові у повному обсязі та повідомляв суд про орієнтовний розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу 22 000 грн 00 коп., докази про понесення яких будуть надані в порядку та строки, визначені ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Позивач в судове засідання не з`явився. 02.08.2023 до канцелярії суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

Відповідач не заперечував проти відкладення розгляду справи.

Судом задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

За наслідками судового засідання, судом відкладено підготовче засідання на 13.09.2023 о 11 год. 20 хв.

13.09.2023 до суду від позивача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду.

Проти задоволення такої заяви представник відповідача не заперечив.

Судом розглянуто матеріали даної справи, а також заяву про залишення позовної заяви без розгляду та 13.09.2023 постановлено ухвалу про залишення позову у даній справі без розгляду згідно з п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України

21.09.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про стягнення судових витрат.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.09.2023, заяву визначено для розгляду судді Науменку А.О.

У клопотанні представник відповідача зазначив, що у відзиві на позовну заяву, відповідач у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України повідомив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом справи та, які складають 22000,00 грн. 30.06.2023 р. між Фізичною особою-підприємцем Клопижніковим Євгеном Сергійовичем та Адвокатом Марчевським Дмитром Ігоровичем було укладено договір про надання правової допомоги. В пункті 2 Акту зазначено, що вартість наданих Адвокатом послуг вказаних в п. 1 даного Акту складає 20 000,00 грн.

Відповідач просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Рахімі Вахід Рахман на користь Фізичної особи-підприємця Клопижнікова Євгена Сергійовича 20 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 3 ст. 130 ГПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (ч. 5 ст. 130 ГПК України).

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу (ч.6 ст. 130 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У той же час, відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Правовий аналіз статтей 129, 130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі, зокрема залишення позову без розгляду у справі, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 09.07.2019 у справі №922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №910/14162/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 12.07.2021 у справі №903/254/20).

При застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду у справі, можливе лише у випадку доведення стороною та встановлення судом необґрунтованості дій позивача.

Отже, відповідно до приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та -- інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20, від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22.

Відповідно до частини другої статті 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Згідно з постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22:

«… При застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду у справі, можливе лише у випадку доведення стороною та встановлення судом необґрунтованості дій позивача.

Отже, відповідно до приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема:

- чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов;

- чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору;

- чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та -- інтересів відповідача;

- чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Близька за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20.

Колегія суддів враховує, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду (викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17) очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Разом з тим, Верховний Суд акцентує, що поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17).

Верховний Суд виходить з того, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Як встановлено судами попередніх інстанцій позов у справі залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України за заявою позивача.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, господарські суди, відмовляючи у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, виходили з того, що відповідачем не доведене, а судом не встановлено необґрунтованості дій позивача як необхідної передумови для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, господарськими судами відхилено і посилання відповідача на подання позивачем завідомо безпідставного позову за відсутності предмета спору з підстав недоведеності таких обставин на стадії проведення підготовчого судового засідання.

При цьому суд апеляційної інстанції відзначив, що подання позову у справі №910/5911/22 не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже обставини існування аналогічного спору судом не встановлено, а відсутність предмету спору не підтверджені матеріалами справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови, зокрема зазначив, що подання позивачем позовної заяви (звернення позивача до суду за захистом порушеного права) не може свідчити про необґрунтованість дій позивача, оскільки доступ до суду є правом особи, гарантованим державою. Суд не вбачав ознак, визначених статтею 43 ГПК України, у діях відповідача.

Верховний Суд враховує положення статей 2, 4, 14, 130, 191 ГПК України, зі змісту яких убачається, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Залишення позову без розгляду за заявою позивача є практична реалізація принципу диспозитивності господарського судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спорту на власний розсуд.

Верховний Суд виходить з того, що ГПК України хоч і не містить поняття «стадія розгляду справи» загального позовного провадження в господарському судочинстві, водночас використовує його. Науковці, здійснюючи поділ процесу на стадії, пов`язують це з його диференціацією правового регулювання.

Разом з тим, Верховний Суд враховує, що позовні вимоги у справі №904/6015/20 (як встановлено судом апеляційної інстанції) не є беззаперечно ідентичними позовним вимогам, заявленим у справі №910/5911/22, як і не є ідентичним суб`єктивний склад учасників спору, а відтак беззаперечно стверджувати про аналогічність спорів у справі №910/6015/20 та у справі №90/5911/22 на стадії відкриття провадження та проведення підготовчого судового засідання є необґрунтованим. Суд відхиляє і твердження скаржника про відсутність предмета спору (з підстав розірвання спірних договорів доручення банком в односторонньому порядку), адже як вірно відзначив суд апеляційної інстанції, дані обставини (за відсутності встановлених судом обставин, передбачених статтею 75 ГПК України) підлягають встановленню та доказуванню сторонами під час розгляду справи по суті.

Разом з тим, апеляційним господарським судом під час перегляду ухвали суду першої інстанції також не встановлено того, що позивач діяв недобросовісно, протидіяв вирішенню спору чи мав на меті ущемлення прав та інтересів відповідача.

Верховний Суд відзначає, що сам по собі факт залишення позову без розгляду у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не свідчить про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.

Крім того, Суд акцентує, що приписи статті 43 ГПК України, визначають, зокрема і імператив щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами і обов`язок сторін судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами. Згідно частини другої цієї статті вбачається, що суд залежно від конкретних обставин справи може визнати дії зловживанням правом.

Водночас як встановлено судами попередніх інстанцій та свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди не встановили зловживання позивачем правом, а Верховний Суд у силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати обставини справи, здійснювати дослідження доказів та надавати їм правову оцінку. При цьому Суд звертається до своїх міркувань, зазначених у пункті 8.16 даної Постанови.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).

Поряд з тим, доказів на підтвердження аргументів і обґрунтувань у контексті наведених вище обставин, як встановлено судами попередніх інстанцій, заява АТ КБ «Приватбанк» не містить.

Верховний Суд з огляду на вищевказані міркування і встановлені судами обставини справи вважає, що доводи касаційної скарги не містять аргументів порушення судами статті 130 ГПК України у контексті спірних правовідносин.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на правильному застосуванні норми частини п`ятої статті 130 ГПК України висновку, що відповідачем не доведено та господарськими судами не встановлено, що спір у справі виник внаслідок необґрунтованих (недобросовісних) дій позивача (саме дій, а не позову), а тому відсутні підстави для покладення на позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Судом також не встановлено порушення судами попередніх інстанцій статтей 86, 236, 237 ГПК України.

Покликання скаржника на правові позиції у справах №№ 911/1237/21, 922/1001/20, 924/804/20, 357/380/20 Судом сприймаються, водночас вони з урахуванням обставин цієї конкретної справи не свідчать, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано норми права (див. мотиви даної Постанови). Крім того, дані постанови Верховного Суду у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 129, частини п`ятої 130 ГПК України, відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковою фактично-доказовою базою, тобто за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення…».

При розгляді справи № 908/1937/23 відповідачем не доведено та господарськими судами не встановлено, що спір у справі виник внаслідок необґрунтованих (недобросовісних) дій позивача (саме дій, а не позову), а тому відсутні підстави для покладення на позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Саме лише подання позову позивачем, та заява про залишення позову без розгляду в подальшому, не свідчить про необґрунтованість (недобросовісність) дій позивача.

За метіріалами справи вбачається, що між сторонами на час подання позову дійсно існував спір з приводу застосування п. 3.7 договору щодо гарантійного платежу.

Відповідачем не доведено необґрунтованість (недобросовісність) дій позивача при поданні даного позову (подання безпідставних позовів та подальшого подання заяв про залишення їх без розгляду, тощо).

Також слід зазначити, що відповідачем у відзиві на позовну заяву наведено лише попередню суму судових витрат, але не було деталізовано вказану сума та не додано копію договору від 30.06.2023 між Фізичною особою-підприємцем Клопижніковим Євгеном Сергійовичем та Адвокатом Марчевським Дмитром Ігоровичем було укладено договір про надання правової допомоги та додатку № 1 від 30.06.2023 до вказаного договору, в якому сторони конкретизували перелік та вартість правничої допомоги, що надається.

Отже відповідачем не було надано доказів в підтвердження попередньо поданого розрахунку витрат на правову допомогу та не наведено причин не подання відповідних доказів разом із відзивом.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відповідачем не доведено правомірність вимог щодо стягнення з відповідача 20 000 грн 00 кпо. витрат на професійну правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 119, 126, 129, 130, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Клопижнікова Євгена Сергійовича про стягнення судових витрат відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддею та підлягає оскарженню відповідно до ст.ст. 255, 256, 257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 29.09.2023.

Суддя А.О. Науменко