РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2023Справа № 910/862/22 (910/5474/23)

За позовом розпорядника майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський Полімер" арбітражного керуючого Козирицького А.С.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "АГРОІМПОРТ ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський Полімер"

про визнання недійсним договору поставки № ЧП00014 від 23.12.2021 в межах справи № 910/862/22

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Козирицький А.С.,

від відповідача 1 не з`явились,

від відповідача 2 Лозовський В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості в межах справи № 910/862/22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 відкрито провадження у справі.

19.06.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 відкладено підготовче засідання на 06.07.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2023 відкладено підготовче засідання на 01.08.2023

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 відкладено підготовче засідання на 29.08.2023.

28.08.2023 від Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві надійшли документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19.09.2023.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський Полімер" арбітражний керуючий Козирицький А.С. (надалі - позивач) просить суд визнати недійсним з моменту його укладення Договір поставки № ЧП00014 від 23.12.2021 року (надалі - Договір), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський Полімер" (надалі - відповідач 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "АГРОІМПОРТ ЛТД" (надалі - відповідач 1) .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- Договір має ознаки фіктивності, оскільки його було укладено між заінтересованими між собою особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачено ним;

- керівником відповідача 2 було перевищено свої повноваження під час укладення договорів купівлі-продажу, оскільки існують певні обмеження щодо укладання такого виду договорів відповідно до вимог Статуту відповідача 2;

- відповідач 2 до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про неможливість її задоволення, у з в`язку з її не обґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Щодо Договору поставки № ЧП00014 від 23.12.2021 року, суд зазначає наступне.

23 грудня 2021 року між ТОВ "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "АГРОІМПОРТ ЛТД" (Покупець) та ТОВ "ЧЕРКАСЬКИЙ ПОЛІМЕР" (Постачальник) було укладено Договір поставки № ЧП00014.

Згідно п. 1.1. Договору поставки, Постачальник зобов`язаний передати (поставити) у зумовлені строки Покупцеві товар, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 1.2. Договору поставки, загальна кількість Товарів, що підлягає поставці, одиниця виміру, їх часткове співвідношення (асортимент) за видами, сортами, марками, визначаються за згодою Сторін у специфікації, що додається до Договору та є невід`ємною його частиною.

Згідно п. 1.2.1. Договору поставки, партія Товару - кількість Товару, що постачається Постачальником Покупцю на підставі однієї видаткової та/або товарно-транспортної накладної. Обсяг - кількість Товару, який погоджено Покупцем та Постачальником до постачання у відповідній Специфікації на поставку Товару. Обсяг в залежності від кількості Товару постачається як однією, та і декількома партіями.

Згідно п. 2.1. Договору поставки, Постачальник поставляє Товар Покупцю за цінами визначеними у специфікації до Договору.

Згідно п.2.2. Договору поставки, Ціна на Товар визначається Сторонами у гривнях.

Згідно п. 2.4. Договору поставки, Загальна сума цього Договору обчислюється, як вартість усього Товару, поставленого Постачальником Покупцю, згідно із специфікаціями для Договору, протягом строку дії Договору.

Згідно п. 7.1. Договору поставки, Підставою для оплати Товару (партії Товару) є даний Договір з відповідною Специфікацією (або інший документ, в т.ч. рахунок-фактура), в яких Сторонами узгоджені найменування (асортимент), кількість, ціна, умови, терміни (строки) поставки та оплати Товару, який входить в партію.

Згідно п. 7.2. Договору поставки, Покупець зобов`язаний повністю оплатити Товар до його передання Постачальником (попередня оплата), якщо інші умови оплати не передбачені специфікацією до Договору. Після надходження попередньої оплати на поточний рахунок Постачальника відмова Покупця від приймання поставленого Постачальником Товару не приймається.

Згідно п. 7.3. Договору поставки, Покупець повинен здійснити оплату Товару протягом 3 (трьох) днів з моменту підписання специфікації, якщо інші строки оплати не передбачені специфікацією до Договору та (або) рахунком-фактурою Постачальника на відповідну партію Товару.

Згідно п. 7.5. Договору поставки, Оплата Товару та (або) відшкодування витрат на його перевезення здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок Постачальника вказаний у рахунку-фактурі та (або) специфікації до Договору.

Згідно п. 7.6. Договору поставки, Розрахунки за цим Договором проводяться у безготівковій формі через банки із застосуванням платіжних доручень.

Згідно п. 7.7. Договору поставки, датою оплати Товару вважається дата зарахування грошових коштів, сплачених Покупцем за Товар на поточний рахунок Постачальника.

23 грудня 2021 року Сторони підписали Специфікацію № СП-ЧП00014/1 до Договору поставки (надалі - Специфікація), відповідно до умов якої Сторони визначили: предмет поставки - Вкладиш вагонний 300х1300х250 - 4 кришки; кількість - 5000 штук; ціна за одиницю товару - 2000,39 грн.; загальна вартість товару з ПДВ - 12 002 340,00 грн.; умови оплати - попередня оплата в розмірі 80%; строк оплати - до 12 січня 2022 року включно.

10 січня 2022 року ТОВ "Черкаський полімер" виставив рахунок-фактуру № СФ000019 на Вкладиш вагонний 300х1300х250 - 4 кришки в кількості 5 000 шт. на загальну суму з ПДВ 12 002 340,00 грн.

10 січня 2022 року ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" на виконання умов договору своєчасно здійснив оплату в розмірі 9 774 700,00 (9774 700,00х100/1202340,00=81,43%) шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника згідно платіжного доручення № 44606496.

Водночас, ТОВ "Черкаський полімер" у строк, визначений Сторонами відповідно до умов Договору, Товар не поставлено

З викладеного слідує, що оскаржуваний договір був виконаний Відповідачем 2 але не виконаний Відповідачем 1, що не оспорюється Позивачем.

Щодо наявності ознак фіктивності при укладенні Договору № ЧП00014 від 23.12.2021, суд зазначає наступне.

Так, Позивач, як на підставу недійсності правочину посилається на його фіктивність.

Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (правова позиція викладена, зокрема в постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі №369/11268/16-ц та постанові ОП КГС ВС від 07.12.2018р. у справі №910/7547/17).

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Так, ВС КГС у справі №904/4567/18 (постанова від 03.09.2019р.) наводить наступні висновки: "у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін…

Таким чином, фактичне вчинення відповідачами дій на виконання своїх обов`язків за договором поруки спростовує аргументи позивача про відсутність у відповідача-2 наміру взяти на себе обов`язки позивача за основним зобов`язанням та про його укладання сторонами без спрямування на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним."

У постанові КГС ВС від 15.06.2021 в рамках справи №922/2495/21 Верховний Суд звертає увагу на те, що саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як зазначалось вище, оскаржуваний договір виконаний Відповідачем 2 але не виконаний Відповідачем 1, тобто Сторонами вчинено дії на виконання своїх обов`язків за договором, відсутність намірів створення правових наслідків та/бо наявність інших ознак, притаманних фіктивному правочину, Позивачем не доведено, відтак твердження про фіктивність Договору № ЧП00014 від 23.12.2021р. є необґрунтованими.

Поряд з цим, позивач стверджує про фраудаторність оскаржуваного договору, посилаючись на порушення принципу добросовісності.

Суд відзначає, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (Постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18))

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину ) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Так, фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. (висновки щодо застосування норм права викладені у постанові ВС КГС від 06.10.2022 у справі № 904/624/19).

Відтак є очевидний висновок, що фраудаторною угодою є угода, яку було вчинено цілеспрямовано з метою ухилення від виконання обов`язку, наслідком якої є завдання шкоди боржнику.

Як вже було зазначено судом, відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Щодо наявності ознак перевищення керівником своїх повноважень при укладенні договору, суд зазначає наступне.

Так, Позивач вказує на наявність перевищення керівником ТОВ "Черкаський полімер" повноважень при укладенні оспорюваного договору, позаяк відповідно до установчих документів Відповідача 1 до виключної компетенції Загальних зборів учасників належить надання згоди на укладення або затвердження договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00 грн.

Суд погоджується з тим, що дійсно, установчими документами ТОВ "Черкаський полімер" передбачено належність до виключної компетенції Загальних зборів учасників надання згоди на укладення або затвердження договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00 грн.

Однак, відповідно до Рішення Єдиного учасника ТОВ "Черкаський полімер" № 04/05/21 від 04.05.2021р. надано згоду директору ТОВ на вчинення протягом календарного року значних правочинів з укладення будь-яких договорів з фінансово-господарської діяльності (в т.ч. договорів позики) з ТОВ "Торгівельний Дім "Агроімпорт ЛТД" незалежно від суми договору, вартості майна, робіт або послуг, що буде предметом таких договорів, що в майбутньому можуть перевищувати 100 000,00 грн., а також надано повноваження щодо оформлення вищезазначених договорів та підписання будь-яких документів, необхідних для укладення, виконання та/або припинення таких договорів директору ТОВ Толстову Д.Ю.

Отже, суд дійшов висновку про те, що відсутні будь-які ознаки перевищення Толстовим Д.Ю., як керівником ТОВ "Черкаський полімер", своїх повноважень при укладенні Договору поставки №ЧП00014 від 23.12.2021р.

Щодо укладення договору із заінтересованою особою, суд зазначає наступне.

У постанові об`єднаної палати КЦС від 01.03.2021 у справі №180/1735/16, яка, серед іншого, стосується принципів у сфері виконання зобов`язання, зазначено, що згідно з п.6 ст.3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК загалом, так і п.6 цієї статті, свідчить, що загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, передусім акти цивільного законодавства, повинні відповідати змісту загальних засад. Це проявляється, зокрема, в тому, що загальні засади є фактично нормами прямої дії.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину ) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Слід відзначити, що презумпція сумнівності правочинів, вчинених у підозрілий період, сама по собі не означає безмежної дискреції суду щодо визнання будь-якого правочину, вчиненого у підозрілий період, недійсним, а тому вимагає досконалої юридичної техніки застосування і суворого дотримання вимог, встановлених у відповідній нормі закону, оскільки несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника (постанова ВС КГС від 12.01.2022р. у справі №905/814/20).

Застосування ст. 42 КУзПБ вимагає розумної виваженості і додержання як балансу і пропорційності втручання в майнові права учасників обороту, так і забезпечення однієї з основних завдань правосуддя у приватних спорах стабільності цивільного обороту.

Застосування т.з. презумпції сумнівності правочинів повинно відповідати меті визнання недійсними саме фраудаторних правочинів боржника, а не обслуговувати бажання наповнення ліквідаційної маси боржника за рахунок контрагентів боржника, чия добросовісність не спростована.

Очевидно, що вчинення правочину із зацікавленою особою саме по собі не може мати наслідком визнання такого правочину недійсним, позаяк несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника.

Разом з цим, Позивачем не наведено жодних доказів того, що вчинений правочин носить "негативний" характер.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВС КГС від 26.05.2022р у справі №910/15018/19 (910/14175/20), судова колегія відзначає, що така підстава як укладення боржником договору. з заінтересованою особою має містити і таку кваліфікуючу ознаку в розрізі основ, підходів і мети інституту неплатоспроможності як завдання збитків боржнику або кредиторам.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною другою статті 623 ЦК України визначено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Суд бере до уваги те, що Позивачем не доведено наявність збитків, яких було завдано будь-кому за результатом укладення Договору поставки № ЧП00014 від 23.12.2021р., тобто така кваліфікуюча ознака, як завдання збитків боржнику або кредиторам, взагалі відсутня.

Суд, також, бере до уваги те, що укладення оспорюваного правочину було покликане забезпечити ліквідність товариства та поповнити товариство обіговими коштами.

Також, суд звертає увагу на останній аргумент розпорядника щодо того, що ТОВ "Черкаський полімер" до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Так, позивачем проаналізовано фінансову звітність Відповідача 1 за 2017-2020р. та зроблено висновок, що підприємство було збитковим до укладення відповідних оспорюваних договорів, при цьому вказує, що наслідком є неплатоспроможність (збитковість).

Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку між укладенням оспорюваних договорів та неплатоспроможністю, Позивач не наводить.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, Об`єднана палата у згаданій постанові уточнила висновок, викладений в раніше ухваленій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 таким чином:

"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача".

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду, які викладені в постанові від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

При цьому, судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, а роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 ["Cantoni v. Frace", заява № 17862/91, §31-32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 ("Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, §65)].

Крім того, суд керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 28.09.2023.