20 вересня 2023 року
Справа № 910/3063/23
Судді Краснова Є. В. на постанову Верховного Суду від 20.09.2023
Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів попередніх інстанцій
У лютому 2023 року компанія Modern Clinics, Inc. звернулася до суду з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Черкаса Д. О. 2 350 доларів США збитків (упущеної вигоди) та 2 497,85 доларів США компенсації за розголошення конфіденційної інформації.
Позов мотивовано тим, що між сторонами був укладений договір про надання консультаційних послуг, за умовами якого відповідач зобов`язувався надати послуги зі створення об`єктів права інтелектуальної власності та дотримуватися умов нерозголошення конфіденційної інформації. Згодом сторони уклали угоду щодо припинення надання консультаційних послуг та відмови від претензій, однак, як стверджував позивач, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання нерозголошення конфіденційної інформації.
03.03.2023 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
16.03.2023 до суду надійшов відзив фізичної особи-підприємця Черкаса Д. О. із попереднім орієнтовним розрахунком витрат на правову допомогу.
27.03.2023 позивач звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду.
Ухвалою від 28.03.2023 Господарський суд міста Києва залишив позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Короткий зміст заяви та судових рішень судів попередніх інстанцій
Фізична особа-підприємець Черкас Д. О. звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про прийняття додаткового рішення, в якій просив поновити строк на її подання та стягнути з позивача на свою користь 15 000 грн витрат на правничу допомогу. У заяві відповідач зазначив, що докази на обґрунтування існування та розміру витрат на правову допомогу містяться у матеріалах справи.
11.04.2023 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу, залишену без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023, про відмову у задоволенні цієї заяви.
Ухвалюючи такі судові рішення, суди попередніх інстанцій зазначили, що заява відповідача не містила жодного обґрунтування наявності обставин щодо необґрунтованості дій позивача.
При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача про те, що необґрунтовані дії позивача полягали саме у подані до суду завідомо безпідставного та необґрунтованого позову, оскільки, за висновком цього суду, необґрунтованість дій позивача має доводитись відповідачем через встановлені в статті 43 ГПК України критерії зловживання процесуальними правами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
17.07.2023 фізична особа-підприємець Черкас Д. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про прийняття додаткового рішення.
Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину п`яту статті 130 ГПК України, оскільки вважає, що самим фактом звернення до суду із заявою про залишення позову без розгляду позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а отже, і необґрунтованість вчинення відповідної процесуальної дії.
Фізична особа-підприємець Черкас Д. О. вважає також помилковими посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 43 ГПК України для визначення критеріїв необґрунтованості дій позивача, оскільки, на його думку, наведена норма права не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.
У касаційній скарзі викладені також міркування скаржника щодо необґрунтованості заявленого позову.
Підстави незгоди із постановою Верховного Суду від 20.09.2023
Верховний Суд постановою від 20.09.2023 касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Черкаса Д. О. залишив без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Аргументував своє рішення тим, що в цій справі відповідач не довів, а суди попередніх інстанцій не встановили необґрунтованих дій позивача, а тому заснованим на законі є висновок цих судів про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про прийняття додаткового рішення. Тож суд касаційної інстанції відхилив доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України.
Предметом касаційного перегляду у цій справі була постанова суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції, про відмову у задоволенні заяви відповідача про компенсацію судових витрат у зв`язку із залишенням позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 123 цього ж Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
В силу приписів частини першої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
У статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема залишення позову без розгляду.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Аналогічні положення щодо права відповідача на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду містить частина п`ята статті 142 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Тобто для стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
Така правова позиція щодо застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України та частини п`ятої 142 ЦПК України є послідовною та сталою та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22, від 07.04.2023 у справі № 679/1125/18 і багатьох інших.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.19 постанови від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 зазначила, що при компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням частини п`ятої статті 130 ГПК України (частини п`ятої статті 142 ЦПК України) має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше).
Водночас ні ГПК України, ні ЦПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача в контексті застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України та частини п`ятої 142 ЦПК України.
У практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформована правова позиція, згідно з якою, виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанови від 30.11.2022 у справі № 295/2963/21, від 06.07.2023 у справі № 750/6669/22, від 02.11.2022 у справі № 440/296/19).
У постанові від 02.11.2022 у справі № 440/296/19 Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду виходив з того, що в заяві про стягнення з позивача судових витрат, понесених відповідачем, його адвокат не зазначив, які дії позивача у вказаній справі були необґрунтованими, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України. Зазначив, що, вирішуючи вимоги відповідача про компенсацію судових витрат, понесених відповідачем у цивільній справі № 440/296/19, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, спрямовані на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати.
Отже, у цьому випадку необґрунтованість дій позивача, визначена в частині п`ятій статті 130 ГПК України та частині п`ятій 142 ЦПК України, фактично зводиться до ототожнення із зловживанням процесуальними правами.
Проте, на мою думку, від наведених правових висновків у справі № 440/296/19 щодо критеріїв визначення необґрунтованості дій позивача в контексті застосування частини п`ятої 142 ЦПК України та частини п`ятої статті 130 ГПК України необхідно відступити з огляду на таке.
Однією з основних засад (принципів) як господарського, так і цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України, пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодувати судові витрати у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання позивача до утримання від подання необґрунтованого позову чи скарги на судове рішення, а сторін - до позасудового вирішення спору.
Окрім цього, одним із принципів господарського та цивільного судочинств визначено неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Статтею 43 ГПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства.
Не виключний перелік таких дій наведено у цій же статті ГПК України.
Алогічний підхід до розуміння поняття «зловживання процесуальними правами» законодавець закріпив і в статті 44 ЦПК України.
Частинами третьою та четвертою статті 43 ГПК України (частини третя та четверта статті 44 ЦПК України) передбачено процесуальні заходи, які вживаються судом у разі визнання дій учасника справи зловживанням процесуальними правами. Перелік відповідних заходів, зокрема, визначений у главі 9 ГПК України та главі 9 ЦПК України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15.09.2021 у справі № 902/136/21 зазначив, що стаття 43 ГПК України врегульовує інший, відмінний від встановленого в частині п`ятій статті 130 цього Кодексу, процесуальний механізм виявлення та реагування суду на процесуальні дії учасників судового процесу, які мають ознаки зловживання процесуальними правами. Зі змісту вказаної процесуальної норми вбачається, що під зловживання процесуальними правами розуміється вчинення учасником судового процесу процесуальної дії з метою, яка суперечить завданню господарського судочинства, задля досягнення інших сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту). При цьому частинами третьою та четвертою вказаної статті окремо передбачено процесуальні заходи, які вживаються судом у разі визнання дій учасника зловживанням процесуальними правами. У зв`язку з чим касаційний суд дійшов висновку, що приписи статті 43 ГПК України, якими помилково керувався апеляційний суд у справі № 902/136/21, не підлягають застосуванню критерії оцінки необґрунтованості дій позивача при вирішенні судом питання про компенсацію судових витрат відповідача в порядку частини 5 статті 130 цього Кодексу.
Натомість у справі № 910/3063/23, підтримуючи висновок суду першої інстанції про відмову відповідачу у компенсації його витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вказав, що необґрунтованість дій позивача має доводитись відповідачем через встановлені в статті 43 ГПК України критерії зловживання процесуальними правами.
Право на судовий захист гарантовано позивачу Конституцією України. Положення ГПК України та ЦПК України однаково визначають право позивача до початку розгляду справи по суті подати заяву про залишення позову без розгляду та не вимагають наводити мотиви відповідної процесуальної дії, які можуть бути різними: невпевненість у своїй правовій позиції, прагнення зібрати переконливішу доказову базу з метою повторного звернення, усвідомлення передчасності звернення з позовом, чи інші суб`єктивні мотиви, які, зокрема, можуть з`явитися і внаслідок ознайомлення із позицією протилежної сторони щодо позову.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15.09.2021 у справі № 902/136/21 виклав правову позицію щодо застосування частини п`ятої статті 130 та пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України, з якою повністю погоджуюсь, що реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним відповідачем. Отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав був змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Реалізація наданого процесуальним законом права у вигляді подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити, і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а отже, необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії.
Вважаю, що при перегляді справи № 910/3063/23 Верховний Суд мав застосувати правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, а тому з метою відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02.11.2022 у справі № 440/296/19, справа № 910/3063/23 підлягала передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Суддя Є. В. Краснов