ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2023 р. м. Київ Справа № 911/98/23

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Передрій І.В.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Полістайлекс Україна

до товариства з обмеженою відповідальністю Умедо Груп

про стягнення заборгованості,

за участю представників:

позивача: Кацалапа А.А. адвоката (посвідчення №КВ6028 від 12.08.2020 року);

відповідача: Віценка А.Г. - адвоката (посвідчення №4345/10 від 28.10.2010 року),

ВСТАНОВИВ:

06 січня 2023 року через канцелярію Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Полістайлекс Україна» (далі позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Умедо Груп» (далі відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 4 755 222,45 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на порушення відповідачем умов договору поставки №240919/23 від 24.09.2019 року, згідно з якими позивач зобов`язувався передати відповідачу поліпропілен для виготовлення медичних виробів (далі товар), а відповідач зобов`язувався його прийняти і оплатити.

Відповідач товар, переданий позивачем, оплатив частково.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 3 807 188,00 грн. основного боргу, 104 541,64 грн. трьох процентів річних, 843 492,81 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою суду від 11.01.2023 року відкрите провадження у справі, підготовче засідання призначене на 08 лютого 2023 року.

У підготовчому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою суду від 08.02.2023 року строк підготовчого провадження продовжений на тридцять днів, підготовче засідання відкладене на 15 березня 2023 року.

14 березня 2023 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке підлягало задоволенню судом.

Представник відповідача у засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відкласти підготовче засідання.

Представник позивача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, розглянувши у засіданні клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, визнав його таким, що підлягало задоволенню.

15 березня 2023 року підготовче засідання відкладене на 19 квітня 2023 року, про що постановлена ухвала суду.

У підготовчому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засіданні проти задоволення позову заперечував.

У підготовчому засіданні оголошена перерва до 19 травня 2023 року.

19 квітня 2023 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву.

03 травня 2023 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У засіданні представники позивача та відповідача просили поновити пропущені процесуальні строки для подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив на позовну заяву.

Представники позивача проти задоволення клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву не заперечували, а представник відповідача не заперечував проти задоволення клопотання представників позивача про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву.

Суд, розглянувши у засіданні клопотання представників позивача про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву, а також клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, визнав їх такими, що підлягали задоволенню, причини пропуску процесуальних строків для їх подання поважними, поновив їх та прийняв до розгляду відзив на позовну заяву та відповідь на відзив на позовну заяву.

У засіданні представник відповідача просив відкласти підготовче засідання.

Представники позивача проти задоволення вищевказаного клопотання не заперечували.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, визнав його таким, що підлягало задоволенню.

У підготовчому засіданні оголошена перерва до 21 червня 2023 року.

16 червня 2023 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

У засіданні представник відповідача просив поновити пропущений процесуальний строк для подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву.

Представники позивача проти задоволення вищевказаного клопотання не заперечували.

Суд, розглянувши у засіданні клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку для подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, визнав його таким, що підлягало задоволенню, причини пропуску процесуального строку для їх подання поважними, поновив його та прийняв до розгляду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

У засіданні представники позивача просили оголосити перерву в засіданні.

Представник відповідача проти задоволення вищевказаного клопотання не заперечував.

Клопотання представників позивача про оголошення перерви в засіданні було задоволено судом.

21 червня 2023 року в підготовчому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.06.2023 року закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 02 серпня 2023 року.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовільнити.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Судове засідання відкладене на 13 вересня 2023 року, про що постановлена ухвала суду.

Згідно з ч. 2 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що інформація щодо суду, який розглядає справу, учасників справи та предмета позову, дати надходження позовної заяви (скарги) або будь-якої іншої заяви або клопотання у справі, у тому числі особи, яка подала таку заяву, вжитих заходів забезпечення позову та (або) доказів, стадії розгляду справи, місця, дати і часу судового засідання, руху справи з одного суду до іншого є відкритою та підлягає невідкладному оприлюдненню на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

07 вересня 2023 року судом на сайті Судової влади України розміщене оголошення про виклик до суду відповідача в справі №911/98/23 у засідання, призначене на 13 вересня 2023 року.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовільнити. Крім цього, в судовому засіданні, до закінчення судових дебатів, представник позивача заявив усне клопотання про вирішення судом питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката після ухвалення рішення в цій справі, яке підлягало задоволенню судом.

Представник відповідача у засіданні проти задоволення позову заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини враховуються судом при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

У зв`язку із введенням воєнного стану, а також з метою дотримання принципів змагальності та рівності сторін, розгляд справи по суті закінчився 13 вересня 2023 року.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність, вірогідність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

24 вересня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Полістайлекс Україна» (далі позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Умедо Груп» (далі відповідач) був укладений договір поставки №240919/23 (далі договір).

Згідно з п. 1.1 договору, позивач зобов`язується поставити до замовлення відповідача, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити на умовах, передбачених даним договором, товар (партію товару) поліпропілен, виготовлений компанією "Hyosung Chemical Corporation", виробничі потужності якої розташовані за адресою Корея, м. Сеул, Сеочо гу, Банпо даеро, буд. 235 (надалі товар) для виготовлення медичних виробів на умовах і в порядку, визначеному даним договором (надалі товар) відповідно до рахунків фактур, видаткових накладних та товаросупроводжувальних документів, що являють собою невід`ємну частину цього договору. Якість, кількість, строки поставки та умови оплати товару визначаються цим договором та невід`ємними додатками до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема,з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 цієї ж статті).

Згідно з ч. 3 цієї ж статті, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 4 цієї ж статті, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Частиною 5 цієї ж статті встановлено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ч. 7 ст. 181 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ч. 2 цієї ж статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Господарського кодексу України, матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 266 Господарського кодексу України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 266 Господарського кодексу України, загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 267 Господарського кодексу України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з п. 2.4 договору, відповідач зобов`язаний, зокрема, прийняти товар в кількості й строки, визначені у видаткових накладних, що виписуються у відповідності до цього договору і є його невід`ємними частинами.

Відповідно до п. 7.1 договору, зокрема, товар вважається поставленим позивачем і прийнятим відповідачем в момент фактичної передачі його відповідачу і підписання відповідачем відповідних товаротранспортних документів. Перехід права власності на товар відбувається в момент поставки, що підтверджується підписанням сторонами видаткової накладної.

Згідно з ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що ціна кожної партії товару визначена у відповідних рахунках фактурах.

Згідно з п. 5.2 договору, загальна сума договору дорівнює сумі вартості усіх партій товару, відвантажених позивачем протягом строку дії договору, згідно з відповідними видатковими накладними, підписаними сторонами.

Відповідно до п. 6.3 договору, розрахунки за товар, що поставляється згідно з цим договором, відповідач проводить шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача відповідно до виставлених рахунків фактур з урахуванням коефіцієнту курсової різниці, відповідно до пункту 6.1.

Згідно з п. 6.1 договору, сторони дійшли згоди, що ціна товару протягом дії цього договору буде змінена, якщо товар було отримано з відтермінуванням платежу, відповідно до умов цього договору та на день оплати відповідачем грошових коштів за такий товар, відбулася зміна офіційного курсу гривні до долара США (Євро), більш ніж на 2 (два) відсотки від офіційного курсу гривні до долара США (Євро) на день відвантаження товару. Відповідач зобов`язаний сплатити вартість товару за наступною формулою: Сспл = Свид*К; Сспл сума сплати за відвантажену партію товару; Свид сума відвантаженої партії товару згідно з видатковою накладною; К коефіцієнт курсової різниці, що визначається як відношення офіційного курсу долару США (Євро) до гривні за даними НБУ в день сплати, до курсу долару США (Євро) до гривні за даними НБУ, в день оформлення видаткової накладної на момент закриття торгів: К= Кспл/Квид; Кспл курс 1 долару США (Євро) до гривні за даними НБУ в день сплати; Квид курс 1 долару США (Євро) до гривні за даними НБУ, в день оформлення видаткової накладної.

Пунктом 6.4 договору встановлено, що оплата за цим договором проводиться прямим банківським переказом на рахунок позивача наступним чином:

- попередня оплата у розмірі 20% від вартості замовлення протягом двох банківських днів з моменту виставлення рахунку на оплату;

- 80% вартості товару за замовленням протягом двох банківських днів з моменту отримання повідомлення про прибуття товару у порт м. Одеса.

У випадку затримки оплати 80% вартості товару за замовленням відповідач зобов`язується компенсувати позивачу витрати на перевантаження, зберігання та інші супутні складські витрати, понесені позивачем у зв`язку із зберіганням даної конкретної партії товару та додатково сплачує пеню за затримку платежу із розрахунку 12% річних. У випадку, якщо відповідач відмовиться від замовленого товару після внесення попередньої оплати він зобов`язаний сплатити позивачу штрафну санкцію у розмірі 14% від вартості замовлення. Дана штрафна санкція може бути погашена за рахунок коштів, що надійшли як попередня оплата за даним замовленням. Інші умови оплати можуть бути зазначені у Специфікації до даного договору.

Згідно з п. 11.1 договору, цей договір вступає в силу з моменту його укладення і діє до 31 грудня 2020 року але в будь-якому випадку, до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. У разі якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього договору письмово не заявить про намір розірвати договір, термін дії цього договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік, без обмеження кількості разів такої пролонгації.

06 грудня 2021 року сторонами укладена додаткова угода №2 до договору поставки №240919/23 від 24.09.2019 р. (далі додаткова угода №2), відповідно до п. 2 якої, сторони домовилися внести зміни до договору поставки №240919/23 від 24.09.2019 р. і викласти п. 6.4 в наступній редакції:

"6.4. Оплата за цим договором проводиться прямим банківським переказом на рахунок позивача у термін не пізніше 10 календарних днів з дати отримання товару відповідачем."

Так, на виконання умов договору позивачем поставлений, а відповідачем прийнятий товар на загальну суму 3 907 188,00 грн., про що сторонами підписані видаткові накладні: №66 від 20 січня 2022 року, на суму 1 203 192,00 грн.; №191 від 11 лютого 2022 року, на суму 1 497 948,00 грн., та №240 від 21 лютого 2022 року, на суму 1 206 048,00 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Позивачем були надані відповідачу рахунки на оплату по замовленню: №53 від 20 січня 2022 року, на суму 1 203 192,00 грн., №170 від 11 лютого 2022 року, на суму 1 497 948,00 грн., та №211 від 21 лютого 2022 року, на суму 1 206 048,00 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач товар, поставлений позивачем, оплатив частково, а саме в сумі 100 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №230 від 22.02.2022 року, а також банківською випискою по рахунку позивача за період з 22.02.2022 року до 22.02.2022 року, копії яких долучені до матеріалів справи.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, сторонами підписаний акт звіряння взаємних розрахунків за період: 01.01.2022 року 31.03.2022 року, з якого вбачається, що борг відповідача перед позивачем становив 3 807 188,00 грн.

Відповідно до вимог чинного законодавства, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, згідно з яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі на підтвердження певних обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Як уже зазначалось, відповідно до п. 2 додаткової угоди №2, оплата за цим договором проводиться прямим банківським переказом на рахунок позивача у термін не пізніше 10 календарних днів з дати отримання товару відповідачем.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Частиною 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Так, товар, поставлений позивачем, повинен був бути оплачений відповідачем не пізніше 03 березня 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Частиною 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензію №1 про стягнення боргу від 07.11.2022 року, в якій просив відповідача сплатити борг у сумі 3 807 188,00 грн.

Відповідач відповіді на вищевказану претензію не надав, грошові кошти позивачу не сплатив.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 3 807 188,00 грн. основного боргу, 104 541,64 грн. трьох процентів річних, 843 492,81 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Мала проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що рівність сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

19 квітня 2023 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти задоволення позову заперечував, послався на те, що внаслідок військової агресії російської федерації, майно відповідача повністю знищене внаслідок пожежі, а відтак, на думку представника відповідача, виконання його зобов`язання перед позивачем щодо сплати боргу є неможливим, на підставі ст. 607 Цивільного кодексу України.

Доводи представника відповідача спростовуються, у зв`язку з наступним.

24 лютого 2022 року Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 в Україні введений воєнний стан та запроваджено здійснення встановлених Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходів.

Так, воєнні дії належать до форс-мажорних обставин.

Однак, самого факту проведення воєнних дій недостатньо для встановлення правомірності невиконання особою зобов`язань, оскільки форс - мажор не являється автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань.

Сторона договору зобов`язана підтвердити не тільки факт настання форс-мажорних обставин, а також і здатність цих обставин впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Тобто, форс - мажорні обставини не мають приюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості (прострочення) виконання зобов`язань, повинна довести те, що ці обставини були форс - мажорними саме для виконання зобов`язання.

Крім цього, згідно зі ст. 607 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання зобов`язання сторонами, у розумінні ст. 607 Цивільного кодексу України, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об`єктом виконання). Умовою застосування положень вищевказаної статті є те, що за ці обставини не відповідає жодна із сторін зобов`язання.

Неможливість виконати зобов`язання в натурі може виникати в силу різних обставин фактичного характеру, зокрема загибелі індивідуально-визначеної речі, що складає предмет зобов`язання.

Разом з цим, дія цієї статті не поширюється на грошові зобов`язання, оскільки до них поняття неможливості виконання в натурі не застосовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 20 січня 2022 року, 11 лютого 2022 року та 21 лютого 2022 року позивач передав відповідачу товар на загальну суму 3 907 188,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: №66 від 20 січня 2022 року; №191 від 11 лютого 2022 року; №240 від 21 лютого 2022 року, який відповідач оплатив частково, а саме в сумі 100 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №230 від 22.02.2022 року, а також банківською випискою по рахунку позивача за період з 22.02.2022 року до 22.02.2022 року, копії яких долучені до матеріалів справи.

Відповідно до п. 2.4 договору, відповідач зобов`язаний, зокрема, оплатити товар відповідно до умов цього договору.

Так, борг відповідача перед позивачем становив 3 807 188,00 грн.

Документів, що підтверджували б наявність у відповідача претензій до позивача щодо предмету, якості або кількості переданого позивачем товару, а також документів, що підтверджували б оплату боргу перед позивачем або спростовували б доводи представника позивача, представник відповідача суду не надав, тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 3 807 188,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 104 541,64 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 843 492,81 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору.

Господарський суд під час вирішення спору з`ясовує обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку та здійснює оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснений неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми пені та інших нарахувань, у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в справі № 922/2216/18 від 14.01.2021 року, в справі №910/1389/18 від 05.03.2018 року.

Згідно з ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем період нарахування трьох процентів річних зазначений невірно, а саме: з 04.03.2022 року до 04.01.2023 року, від загальної суми заборгованості у розмірі 3 807 188,00 грн., а період нарахування суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, від загальної суми заборгованості у розмірі 3 807 188,00 грн., - з березня 2022 року до листопада 2022 року.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідно до п. 2 додаткової угоди №2, оплата за цим договором проводиться прямим банківським переказом на рахунок позивача у термін не пізніше 10 календарних днів з дати отримання товару відповідачем, а саме:

- згідно з видатковою накладною №66 від 20 січня 2022 року, на суму 1 203 192,00 грн., товар повністю повинен був бути оплачений не пізніше 31 січня 2022 року включно (оскільки 30.01.2022 року припадало на вихідний день);

- згідно з видатковою накладною №191 від 11 лютого 2022 року, на суму 1 497 948,00 грн., товар повністю повинен був бути оплачений не пізніше 21 лютого 2022 року включно;

- згідно з видатковою накладною №240 від 21 лютого 2022 року, на суму 1 206 048,00 грн., товар повністю повинен був бути оплачений не пізніше 02 березня 2022 року включно.

Крім цього, судом встановлено, що переданий позивачем товар, згідно з видатковою накладною №66 від 20 січня 2022 року, на суму 1 203 192,00 грн., був частково оплачений відповідачем 22.02.2022 року, на суму 100 000,00 грн., тому борг відповідача перед позивачем становив 1 103 192,00 грн.;

Товар переданий, згідно з видатковими накладними №191 від 11 лютого 2022 року, на суму 1 497 948,00 грн., та №240 від 21 лютого 2022 року, на суму 1 206 048,00 грн., відповідачем оплачений не був.

Так, три проценти річних за період заборгованості з 04.03.2022 року до 04.01.2023 року (307 днів), від загальної суми боргу 3 807 188,00 грн., становлять 96 066,31 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, враховуючи період з березня 2022 року до листопада 2022 року, а також індекси інфляції: у березні 2022 року - 104,5%; квітні 103,1%; травні 102,7%; червні 103,1%; липні 100,7%; серпні 101,1%; вересні 101,9%; жовтні 102,5%; листопаді 100,7%, від суми заборгованості 3 807 188,00 грн., складає 843 492,81 грн., які підлягають стягненню.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. 1 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 264, ч. 1 ст. 265, ст. 266, ч. 2 ст. 267 Господарського кодексу України, ст. 253, ч. 5 ст. 254, ст. 607, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 692, ч. ч. 1, 2 ст. 901 Цивільного кодексу України, п. 12 ч. 3 ст. 2, ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14-15, ст. 16, ст. 18, ст. 19, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ч. 1 ст. 116, ч. ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. 1 ст. 165, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 236, ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов товариства з обмеженою відповідальністю Полістайлекс Україна до товариства з обмеженою відповідальністю Умедо Груп про стягнення заборгованості в сумі 4 755 222,45 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Умедо Груп (08000, Київська область, Макарівський район, селище міського типу Макарів, вулиця Ватутіна Генерала, будинок 62 Б, ідентифікаційний код 39022461) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Полістайлекс Україна (03150, місто Київ, вулиця Ділова, будинок 5-Б, ідентифікаційний код 39872009) 3 807 188,00 грн. (три мільйони вісімсот сім тисяч сто вісімдесят вісім грн. 00 коп.) основного боргу; 96 066,31 грн. (дев`яносто шість тисяч шістдесят шість грн. 31 коп.) трьох процентів річних; 843 492,81 грн. (вісімсот сорок три тисячі чотириста дев`яносто дві грн. 81 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 71 201,21 грн. (сімдесят одну тисячу двісті одну грн. 21 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 02.10.2023 року.

Суддя С. Грабець