ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2023 р. Справа№ 925/253/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю секретаря судового засідання: Прокопенко О.В.

учасники справи:

від позивача: Тараненко Мирослав Олександрович

від відповідача: Шевченко Р.В., Довбій Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 (повне рішення складено та підписано 06.06.2023)

у справі №925/253/23 (суддя Чевгуз О.В.)

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Хімік - 27"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест"

про виселення з нежитлового приміщення

УСТАНОВИВ:

Житлово-будівельний кооператив Хімік - 27 (вул. Максима Залізняка, 91/1, м. Черкаси, 18028, ) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Черкасигазінвест (8-й км Смілянського шосе, село Степанки, Черкаський район, Черкаська область, 18019, ) про виселення із нежитлового приміщення, площею 178 кв. м., яке знаходиться за адресою: вул. Максима Залізняка, 91/1, м. Черкаси та зобов`язання передати приміщення по акту здачі-приймання власнику.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі №925/253/23 позов задоволено повністю. Виселено Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" (8-й км Смілянського шосе, село Степанки, Черкаський район, Черкаська область, 18019, ) із нежитлового приміщення, площею 178 кв.м., яке знаходиться за адресою вул. Максима Залізняка, 91/1, м. Черкаси та передано його по акту здачі-приймання власнику - Житлово-будівельному кооперативу "Хімік - 27" (вул. Максима Залізняка, 91/1, м. Черкаси, 18028, ) . Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" (8-й км Смілянського шосе, село Степанки, Черкаський район, Черкаська область, 18019, ) на користь Житлово-будівельного кооперативу "Хімік - 27" (вул. Максима Залізняка, 91/1, м. Черкаси, 18028, ) - 2684 грн витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що підписавши договір оренди нежитлових приміщень №05/01/16 від 30.12.2016, сторони визначили всі його умови, у тому числі умови щодо предмету договору і об`єкту оренди, умов повернення об`єкту оренди, ураховуючи установлені фактичні обставини повідомлення позивачем відповідно до умов п. 8.2 Договору відповідача про бажання не продовжувати та розірвати договір, що також відповідає приписам ст. 188 Господарського кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення Господарського суду Черкаської області від 19 травня 2023 року у справі №925/253/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ЖБК "Хімік - 27" до ТОВ "Черкасигазінвест" про виселення з нежитлового приміщення відмовити повністю з підстав, передбачених ч.1 ст. 277 ГПК; здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування своєї карги відповідач зазначав, що спірний договір від 30.12.2026 є поновленим, отже на переконання апелянта що положенням законодавства та спірним договором не передбачено вимоги про виселення. Також, відповідач зазначав, що суд першої інстанції не дослідив наявний у матеріалах справи письмовий доказ, а саме лист ТОВ «Черкасигазінвест» від 29.11.2022, наданий у відповідь на вимогу ЖБК «Хімік-27» від 14.11.2022 щодо розірвання договору оренди та звільнення спірного нежитлового приміщення. У цьому листі відповідач чітко повідомив позивача, що між сторонами дійсно існують правовідносини, пов`язані з орендою спірного об`єкту нерухомості, але вони виникли на підставі належним чином укладеного 30.12.2017 договору оренди нерухомого майна №05/01/16, а не згідно з договором оренди нежитлових приміщень від 30.12.2016. Крім того, відповідач зазначав, що відповідно до рішення Конституційного Суду №16-рп/2004 від 11.11.2004, спори за позовом кооперативів про виселення із займаних приміщень інших осіб, відмінних від членів кооперативу, членів їх сімей, підвідомчі та мають розглядатися судами загальної юрисдикції, і отже суд першої інстанції розглянувши по суті справу порушив правила юрисдикції господарських судів.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" у справі №925/253/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 витребувано з Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/253/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №925/253/23.

11.07.2023 на адресу суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2023 відкрито апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі № 925/253/23. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі № 925/253/23 призначено на 26.07.2023 об 11-40 год.

24.07.2023 на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування свого відзиву позивач зазначав, наступне. По-перше, відповідно до банківських виписок відповідач у 2022 році сплачував кошти за оренду та комунальні послуги згідно із договором від 30.12.2019 №05/01/16, про що сам зазначав у призначенні платежу. По-друге, 15.11.2022 позивач належним чином повідомив відповідача, листом від 14.11.2022 про бажання не продовжувати оренду майна та розірвати договір починаючи із дня закінчення строку договору. Договором оренди майна, п. 8.2., визначено чіткий порядок пролонгації зазначеного договору.

26.07.2023 у судовому засіданні було оголошено перерву до 20.09.2023.

До суду 14.09.2023 (електронною поштою) від представника Житлово-будівельного кооперативу "Хімік - 27" Тараненка М.О. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду 20.09.2023 о 12-00.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 ухвалено розгляд справи №925/253/23 призначений на 20.09.2023 о 12-00 год здійснювати у режимі відеоконференції.

Колегія суддів зазначає, що позивачем були подані до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів, а саме:

- статут Житлово-будівельного кооперативу "Хімік - 27";

- реєстраційне посвідчення від 30.05.1972, технічний паспорт на будинок, довідка від 06.02.2020 КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» та інші документи.

Колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведеної норми свідчить, що учасник справи, який подає нові докази до суду апеляційної інстанції, має належним чином обґрунтувати наявність причин, що об`єктивно не залежали від нього, що унеможливили подання цього доказу до суду першої інстанції. Приймаючи новий доказ у суді апеляційної інстанції, цей суд має обґрунтувати своє рішення, встановити, що такі докази не могла сторона подати до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (схожий за змістом правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14, від 01.07.2021 у справі №46/603 тощо).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями установленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - апелянта) (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.01.2021 у справі №10/Б-921/1442/2013).

Принцип рівності сторін у судовому процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони ( Прийняття апеляційним судом доказів, без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною третьою статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності.

Ураховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотань позивача про подання нових доказів у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи убачається наступне. 30 грудня 2016 року між Житлово-будівельним кооперативом «Хімік-27» (надалі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Черкасигазінвест» (надалі - відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна №05/01/16 (надалі - Договір), згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно нежитлового приміщення загальною площею 178 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, 91/1 (п. 1.1 Договору).

Сторони погодили усі істотні умови Договору, зокрема, домовилися про таке:

п. 1.2. майно належить орендодавцю на праві власності, що зареєстроване Черкаським обласним об`єднанням бюро технічної інвентаризації;

п. 1.3. майно передається в оренду з метою використання орендарем за його функціональним призначенням - для організації та ведення господарської діяльності;

п. 1.4. строк оренди майна за цим Договором становить 12 місяців, починаючи з дати фактичного прийняття майна орендарем згідно цього Договору;

п. 1.5. орендодавець повідомляє орендаря, що будь-які права третіх осіб на майно, що передається в оренду за цим Договором, відсутні;

п. 2.1. передача в оренду і повернення майна проводиться сторонами за його місцезнаходженням. Передача в оренду і повернення майна здійснюється за Актами прийому-передачі, які підписуються уповноваженими представниками сторін га скріплюються печатками сторін. В актах прийому-передачі сторони фіксують стан майна та зазначають інші необхідні відомості про майно;

п. 2.2. датами фактичного прийняття майна в оренду орендарем і повернення його орендодавцю вважаються дати підписання сторонами відповідних Актів прийому-передачі;

п. 2.3. орендодавець зобов`язаний передати майно в оренду орендарю протягом 5(п`яти) робочих днів з моменту укладення цього Договору у складі і стані, що відповідають характеристикам майна, вказаним в Додатку №1 до цього Договору та його призначенню;

п. 2.4. передача майна в оренду не тягне за собою передачу Орендарю права власності на майно. Власником орендованого Майна залишається Орендодавець. Орендар користується ним протягом строку оренди;

п. 4.2. Орендодавець зобов`язується:

- передати майно орендарю в оренду в строк, порядку та у стані, визначеному цим Договором;

- попередити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі і які можуть бути небезпечними або призвести до пошкодження майна під час користування ним;

- прийняти майно від орендаря по закінченні строку оренди;

- здійснювати інші обов`язки, які випливають із суті цього Договору чи установлені чинним законодавством України;

- не втручатися в господарську діяльність орендаря та не вимагати виконання будь-яких зобов`язань, не передбачених цим Договором;

- зарахувати згідно кошторису в рахунок орендної плати проведений ремонт, якщо ремонт здійснений за згодою обох Сторін.

п. 4.4. орендар зобов`язується:

- сплачувати орендну плату за користування майном в порядку, строки та на умовах, визначених цим Договором, згідно п.2.2;

- перевірити стан майна при прийнятті його в оренду відповідно цього Договору:

- утримувати майно у належному санітарному стані, дотримуватись правил паління в громадських місцях;

- дотримуватись правил пожежної безпеки, нести повну матеріальну відповідальність перед орендодавцем за можливі збитки, що можуть бути спричинені пожежею, в разі виникнення пожежі;

- за рахунок власних коштів проводити капітальний та поточний ремонт майна і обладнання відповідно до цього Договору;

- повернути майно орендодавцю по закінченні строку оренди;

- здійснювати інші обов`язки, які випливають із суті цього Договору чи установлені чинним Законодавством України;

- у разі розірвання або припинення Договору повернути майно орендодавцю.

Відповідно до п. 8.2. Договору строк оренди майна становить 12 (дванадцять місяців) і набуває чинності з моменту підписання Договору та акту приймання-передачі майна. У разі відсутності взаємних претензій Договір вважається пролонгований на наступний термін і вважається, як переукладений з дати наступної пролонгації, без обмеження кількості пролонгацій, якщо жодна із сторін не заявить про своє бажання розірвати Договір не пізніше 30 днів до закінчення строку його дії.

Договір підписаний представниками обох сторін, підписи посвідчені їх печатками.

Відповідно до акту приймання передачі до Договору №05/01/16 оренди майнового нежитлового приміщення площею 178 кв. м., в будинку розташованого за адресою: 18028, м. Черкаси, вул. Максима Залізняка. 91/1 від 30 грудня 2016 року Житлово-будівельний кооператив №27 передав, а ТОВ «Черкасигазінвест» прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 178 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул., Максима Залізняка, 91/1 (а.с. 19). Акт підписаний представниками обох сторін, підписи посвідчені їхніми печатками.

З матеріалів справи слідує, що 15.11.2022 позивач повідомив відповідача листом від 14.11.2022 про бажання не продовжувати оренду майна та розірвати договір починаючи з 01.01.2023, що підтверджується копією опису вкладення та копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 17).

На лист позивача від 14.11.2022 відповідач направив відповідь від 29.11.2022 у якій посилаючись на воєнний стан просив не вимагати безпідставно звільняти приміщення, оскільки відповідач вчасно сплачує орендну плату та комунальні платежі (а.с. 18).

У подальшому, 14.02.2023 позивач направив відповідачу вимогу про виселення від 10.01.2023 та акт здачі приймання власнику до Договору №05/01/16 від 30 грудня 2016 року оренди майнового нежитлового приміщення площею 178 кв. м. в будинку розташованого за адресою: 18028, м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, 91/1, що підтверджується копіями описів вкладення та копіями накладних Укрпошти (а.с. 22-23).

Звертаючись із позовом, Житлово-будівельний кооператив "Хімік - 27" зазначало, що відповідач у передбачений п.8.2 Договору строк, був належним чином повідомлений позивачем про бажання не продовжувати та розірвати Договір, відповідач відмовився від підписання акту здачі приймання нежитлового приміщення та його звільнення, чим і порушив умови договору оренди нежитлових приміщень №05/01/16 від 30.12.2016, який припинив свою діяльність 31.12.2022

Ураховуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що спірні правовідносини сторін виникли із договору оренди нежитлових приміщень №05/01/16 від 30.12.2016, укладеного сторонами, вимоги позивача витікають із прав і обов`язків сторін за цим договором.

За правовою природою спірні правовідносини сторін віднесені до договірних зобов`язань найму (оренди). Загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України, про найм (оренду) - параграфом 1 глави 58 ЦК України, а також розділом VІ параграф 5 ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України установлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України установлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, п.п. 2, 3, 5, 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом, припинення дій, що порушують право, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до частин 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, установленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України установлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 205 ЦК України визначені вимоги до форми правочину, способів волевиявлення. Згідно з частинами 1, 2 цієї статті ЦК, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не установлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

При цьому приписи вказаної статті ЦК кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Розділ I книги 5 ЦК України врегульовує загальні положення про зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Пунктом 1 ст. 530 ЦК України установлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, установлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, установлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це установлено договором або законом; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Розділ IІ книги 5 ЦК України врегульовує загальні положення про договір, зокрема:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627);

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не установлені законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не установлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не установлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, установлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не установлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не установлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не установлено за рішенням суду.

Підрозділом І розділу ІІІ книги 5 ЦК України визначено окремі види договірних зобов`язань, а главою 58 щодо найму (оренди), зокрема:

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 760 ЦК України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За приписами ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Згідно з ч. 1, ч. 3 абз. 2, ч. 6 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об`єктом оренди можуть бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства можна дійти висновку, що укладений договір оренди нежитлових приміщень №05/01/16 від 30.12.2016, фактично виконувався сторонами, але припинив свою дію 31.12.2022 за ініціативою позивача, тому відповідач зобов`язаний був негайно повернути позивачу орендоване приміщення відповідно до умов Договору та приписів ч. 1 ст. 785 ЦК України. Водночас судом установлено, що відповідач продовжує користуватись спірним орендованим приміщенням та свого зобов`язання з добровільного повернення об`єкта оренди не виконав.

Суд зазначає, що підписавши договір оренди нежитлових приміщень №05/01/16 від 30.12.2016, сторони визначили всі його умови, у тому числі умови щодо предмету договору і об`єкту оренди, умов повернення об`єкту оренди, тому ураховуючи установлені фактичні обставини повідомлення позивачем відповідно до умов п. 8.2 Договору відповідача про бажання не продовжувати та розірвати договір, що також відповідає приписам ст. 188 Господарського кодексу України, можна дійти висновку, що вимоги позивача про виселення відповідача з нежитлового приміщення, площею 178 кв.м., яке знаходиться за адресою вул. Максима Залізняка, 91/1, м. Черкаси та зобов`язання передати його по акту здачі-приймання власнику - Житлово-будівельному кооперативу Хімік - 27 є обґрунтованими.

Тому, на переконання суду, позивач в порядку захисту своїх порушених прав на своєчасне повернення орендованого майна вправі вимагати від відповідача примусового виконання своїх зобов`язань шляхом виселення відповідача з орендованого приміщення.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються відомості про розподіл судових витрат.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Заявлені до стягнення з відповідача позивачем судові витрати складають 27684,00 грн, з яких: сплачений судовий збір у сумі 2684,00 грн, витрати за надання професійної правничої допомоги у сумі 25 000,00 грн.

За змістом ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем не подано належних доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, дане питання при ухвалені рішення господарським судом не розглядається.

Стосовно доводів відповідача у апеляційній скарзі, що суд першої інстанції розглянувши по суті справу порушив правила юрисдикції господарських судів, оскільки за своїм статусом позивач у справі є юридичною особою, яку утворено шляхом об`єднання фізичних осіб для надання послуг виключно членам кооперативу, а відповідач являється господарським товариством, статутний капітал якої поділений на частки між учасниками, колегія суддів зазначає наступне.

Законодавство про кооперацію базується на нормах Конституції України і Цивільного кодексу України, Закону України від 10.07.2003 №1087-17 із змінами "Про кооперацію" (Закон №1087-ІV), інших нормативно-правових актів з питань кооперації, а особливості діяльності товариств з обмеженою відповідальністю встановлюються Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

За визначенням статті 1 Закону №1087-ІV кооперація - це система кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів.

В контексті пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №16-рп/2004 від 11.11.2004 по справі №1-30/2004 щодо офіційного тлумачення Закону №1087-ІV, зазначено наступне: "Вирішення спорів, що виникають між організаціями споживчої кооперації та іншими підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами стосовно конкретних об`єктів власності, в тому числі майнових ринкових комплексів споживчої кооперації, є компетенцією судів загальної юрисдикції".

У силу статті 1512 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Предметом заявленого до відповідача позову, є матеріально-правова вимога про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, зокрема нежитловим приміщенням, площею 178 кв. м, яке знаходиться за адресом: м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, 91/1, а саме у спосіб виселення з нього відповідача.

Відповідно до статуту позивача, останній створений для обслуговування своїх членів на засадах взаємодопомоги та економічного співробітництва, метою діяльності є задоволення економічних, соціальних та інших потреб кооперативу (та членів їх сімей), які добровільно об`єднались на основі поєднання їх пайових внесків для участі в організації будівництва та реконструкції житлових будинків та подальшої їх експлуатації. (Розділ 4 Статуту).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживчу кооперацію» споживча кооперація в Україні - це добровільне об`єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про споживчу кооперацію» первинною ланкою споживчої кооперації є споживче товариство - самостійна, демократична організація громадян. Які на основі добровільності членства і взаємодопомоги за місцем проживання або роботи об`єднуються для спільного господарювання з метою поліпшення свого економічного і соціального стану.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про кооперацію»:

обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу;

споживчий кооператив (споживче товариство) - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для організації торговельного обслуговування, заготівель сільськогосподарської продукції, сировини, виробництва продукції та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За приписами статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до інформації з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид діяльності позивача є комплексне обслуговування об`єктів.

Відповідно до розділу 4 Статуту позивача, останній створений для обслуговування своїх членів на засадах взаємодопомоги та економічного співробітництва. Метою діяльності Кооперативу є задоволення економічних, соціальних та інших потреб кооперативу (та членів їх сімей), які добровільно об`єднались на основі поєднання їх пайових внесків для участі в організації будівництва та реконструкції житлових будинків та подальшої їх експлуатації.

Ураховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про необґрунтованість даної вимоги відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, ураховуючи те, що рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі №925/253/23 прийнято відповідно до вимог ГПК України, у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" належить відмовити.

Беручи до уваги вищенаведене, Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі №925/253/23 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційних скарг, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за їх подання покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі №925/253/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі №925/253/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигазінвест" покласти на відповідача.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.10.2023.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран