ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/283/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023, суддя суду першої інстанції Петренко Н.Д., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 05.06.2023

по справі №916/283/23

за позовом: Фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича

до відповідача: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Одеської міської ради

про 134 682,00 грн.,

ВСТАНОВИВ

Описова частина.

18.01.2023 фізична особа-підприємець Урсакі Андрій Григорович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 296/23/ до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про стягнення заподіяної матеріальної шкоди у розмірі збитків 34 682,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на завдання відповідачем матеріальної та моральної шкоди протиправним демонтажем та вилученням елементів вуличної торгівлі, які належать позивачу.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 позовні вимоги фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича - задоволено частково; стягнуто з Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича грошові кошти у розмірі 53 200,00 грн, з яких: 23 200,00 грн - матеріальна шкода, 30 000,00 грн - моральна шкода; стягнуто з Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича судовий збір у розмірі 848,14 грн; в іншій частині вимог - відмовлено.

Задовольняючи позов в частині стягнення матеріальної шкоди на суму 23 200,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що неправомірні дії Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, що виражені у демонтажі та вилученні 15.01.2021 року належних ФОП Урсакі А.Г. елементів вуличної торгівлі, а саме двох металевих лотків, розташованих за адресами: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41 та вул. Ген. Бочарова, 43, завдали позивачу шкоду, а саме: 1) пошкодження верхньої частини даху на одному із лотків, що зафіксовано у акті приймання-передачі майна від 15.12.2021, на суму 16 700,00 грн; 2) витрати на послуги вантажного автомобілю крану-маніпулятору з перевезення лотків за маршрутом: вул. Аеропортівська, 23 - вул. Генерала Бочарова, 43 на суму 6 500,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині завдання збитків у розмірі 11 481,30 грн, суд першої інстанції зазначив, що позивачем на підтвердження вказаних обставин надано неналежні та недопустимі докази, із вказаних доказів суд не в змозі встановити, які саме ліки було придбано та для кого вони були призначені.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не належним чином дослідив:

- Акт приймання передачі від 15.12.2021, який засвідчує передачу майна позивача від відповідача, однак у вказаному акті не міститься жодних формулювань, які б надавали змогу суду вважати пошкодження майна позивача такими, що вчинені представниками Управління під час реалізації посадових обов`язків;

- Договір на виготовлення продукції від 01.03.2020, акти приймання передачі від 05.03.2020, акт виконаних робіт від 17.12.2021, кошторис наданий ФОП Подсочним Р.М., адже вони не підтверджують сплату або передачу коштів у розмірі 16 700,00 грн. та 6 500,00 грн. від позивача підприємцям.

Відповідач також вказав, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги підприємця, які полягають у відшкодування повної суми вартості тентового покриття за відсутності вартості його відновлення.

На думку відповідача також завищеною є вартість послуг з перевезення лотків позивача.

Апелянт також зазначив, що доводи позивача відносно спричинених йому моральних страждань належним чином не підтверджуються, задовольняючи позов в цій частині суд першої інстанції керувався виключно словами позивача.

З огляду на викладене вище, відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи підприємця Урсакі Андрія Григоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23.

Позивач вказав, що у Акті приймання-передачі від 15.12.2021 року, який заповнювався 17.12.2021 у день видачі майна Позивачу відповідно до рішення суду № 420/1300/21, Відповідачем, у пункті Акту «заперечення проти зауважень та пропозиції Сторони 1», вказано, що йому «невідомі обставини при яких було пошкоджено дах». Однак, за забезпечення збереження демонтованого майна відповідає Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР, тому дані збитки були завдані саме відповідачем.

Позивач також вказав, що в акті-приймання передачі від 05.03.2020, складеним між ФОП Подосочним Р.М. та ФОП Урсакі А.Г. у п. 1 вказано що: «Відповідно до п.1.1 Договору на виготовлення продукції від 01.03.2020, Виконавець (ФОП Подосочний Р.М.) передав, а Замовник (ФОП Урсакі А.Г.) прийняв та оплатив Продукцію (Навіс-8 кв.м)». Отже, Акт приймання передачі від 05.03.2020, чітко вказує, що позивач оплатив ФОП Подосочному Р.М. шістнадцять тисяч сімсот гривень.

Позивач також вказав, що акт виконаних робіт № 37 від 17.12.2021 дійсно не підтвердив передачу коштів Позивачем. Але Позивач надав до акту виконаних робіт товарний чек № 37 від 17.12.2021 про сплату коштів за послуги, надані перевізником у сумі 6500 гривень, який є документом, підтверджуючим передачу коштів по акту виконаних робіт № 37 від 17.12.2021.

Позивач також вказує, що скасування однієї постанови державного виконавця про повторне накладення штрафу не в якому разі не звільняє Відповідача від нанесеної маральної та матеріальної шкоди Позивачу, а також не спростовує той факт, що Позивач намагався сім місяців отримати своє майно відповідно рішення суду, а Відповідач всіляко затягував час повернення майна та потім повернув Позивачу пошкоджене майно.

Позивач також вказав, що наведені ним посилання відносно спричинених йому моральних страждань підтверджуються належним чином та матеріали справи містять в собі докази спричинення моральної шкоди Позивачу неправомірними діями Відповідача.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/283/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді - Поліщук Л.В., Таран С.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2023.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/283/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.06.2023 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 у справі №916/283/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/283/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/283/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 у справі №916/283/23 залишено без руху; встановлено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів 1) сплати судового збору у сумі 4 026,00 грн. 2) надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів листом з описом вкладення на адресу Урсакі Андрія Григоровича та Одеської міської ради - протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про усунення недоліків апеляційної скарги. До даного клопотання були долучені докази сплати судового збору у сумі 4 026,00 грн. та надсилання копії апеляційної скарги на адресу учасників справи. Таким чином, недоліки апеляційної скарги були усунуті.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 у справі №916/283/23; розгляд апеляційної скарги Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 у справі №916/283/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 21.08.2023.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 24.07.2023, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/283/23, направлялася на адресу сторін у справі засобами поштового зв`язку у встановленому законом порядку та була отримана позивачем - 10.08.2023, відповідачем - 01.08.2023, третьою особою - 28.07.2023.

Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.

15.01.2021 між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та ФОП Іванченко С.Ю. складено акт проведення демонтажу (тимчасової споруди, елементу вуличної торгівлі, об`єкта стихійної торгівлі), яким підтверджено факт проведення демонтажу об`єкту ЕВТ (лоток), власником якого є ФОП Урсакі А.Г. за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41. Об`єкт доставлено на штрафний майданчик за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівський, 23. Демонтаж здійснено за рахунок КУ «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради».

28.04.2021 Одеським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 420/1300/21 за позовом ФОП Урсакі А.Г. до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії. Вказаним рішенням визнано неправомірними дії Управлінням розвитку споживчого ринку захисту прав споживачів Одеської міської ради щодо демонтажу та вилучення 15.01.21 належних фізичній особі-підприємцю Урсакі А.Г. елементів вуличної торгівлі, а саме двох металевих лотків, розташованих за адресами: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41 та вул. Ген. Бочарова, 43; зобов`язано Управління розвитку споживчого ринку захисту прав споживачів Одеської міської ради повернути належне фізичній особі-підприємцю Урсакі А.Г. елементи вуличної торгівлі, а саме два металевих лотків, вилучених 15.01.21 за адресами: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41 та вул. Ген. Бочарова, 43. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вказане рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили 31.05.2021.

Згідно з ч. 4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті ж самі особи, що і у даній справі, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

В силу статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Враховуючи, що під час розгляду справи № 420/1300/21 приймали участь Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР та ФОП Урсакі А.Г., тобто ті самі особи, які приймають участь під час розгляду даної справи, обставини встановлені рішеннями суду у зазначеній справі мають преюдиційне значення.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2021 у справі № 420/1300/21 встановлено, що Управління мало законодавчо визначені підстави для видання приписів про демонтаж елементів вуличної торгівлі від 13.01.2021 №№ 112680, 112682, оскільки терміни дії договорів на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі №№ УТ-379/19, УТ-380/19 від 03.12.2019 закінчилися 10.12.2020, а об`єкти вуличної торгівлі продовжували перебувати за адресами: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, 41 та 43.

Також рішенням встановлено, що Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР, в порушення власного припису здійснено передчасний демонтаж та вивезення належного позивачеві торгового обладнання, оскільки наданий позивачеві час на виконання приписів не сплинув. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправними дій Управління щодо демонтажу та вилучення 15.01.2021 належних позивачу елементів вуличної торгівлі, а саме двох металевих лотків.

03.06.2021 Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 420/1300/21.

02.07.2021 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду № 420/1300/21 від 03.06.2021.

Матеріали справи містять звернення ФОП Урсакі А.Г. до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР щодо виконання рішення суду у справі № 420/1300/21, зокрема, від серпня 2021 року, вересня 2021 року, листопада 2021 року, грудня 2021 року.

Також матеріали справи містять звернення позивача до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР щодо продовження договору на право користування для розташування елементів вуличної торгівлі; надання висновку щодо можливості розміщення пересувної тимчасової споруди; та включення об`єктів оренди до переліку першого типу. Управління надано відповіді на вказані звернення позивача, зокрема, від 17.08.2020, 20.08.2020, 09.09.2020, 21.10.2020, 04.11.2020, 10.11.2020, 11.11.2020, 13.11.2020, 04.12.2020.

21.09.2021 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області прийнято постанову про накладення штрафу в рамках ВП 65952713 на Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради за невиконання рішення суду.

25.11.2021 Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради листом вих. № 01-13/2921 запропоновано позивачу отримати торговельне обладнання 30.11.2021 за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 23/1, - о 15:00 год. Лист містить відмітку про неможливість здійснення заходів з повернення майна станом на 30.11.2021 у зв`язку із захолущенням території. Про нову дату повернення майна буде повідомлено додатково. Ознайомлений ФОП Урсакі А.Г.

06.12.2021 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області прийнято постанову про накладення штрафу в рамках ВП 65952713 на Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради за повторне невиконання рішення суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2023 у справі №420/131/22 було скасовано дану постанову про накладення штрафу в рамках ВП 65952713.

15.12.2021 між сторонами підписано акт приймання-передачі майна, що зберігалося на відповідному штрафному майданчику Управління за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 23, а саме два металевих лотки вуличних, що на момент їх демонтажу розміщувалися за адресою прив`язки до будинків № 41 та № 43 по вул. Генерала Бочарова у м. Одесі, з боку Управління підписано Бойченко І.Є. 15.12.2021 року, з боку позивача - 17.12.2021 року. В акті позивачем зауважено, що ним встановлено пошкодження верхньої частини даху на одному із лотків. До моменту вилучення пошкодження не було. Управлінням в акті зауважено, що невідомі обставини, при яких пошкоджено дах. Судом у судовому засіданні 12.04.2023 року оглянуто оригінал вказаного акту.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди у сумі 16 700,00 грн., виходячи з таких підстав.

1) Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 22 ЦК, яку позивач, зокрема, визначив підставою позову, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу визначені у статтях 1173, 1174 ЦК, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 ЦК є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Згідно з частинами першою та третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

При цьому суд звертає увагу, що важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, який відповідно до частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України належить до фундаментальних засад господарського судочинства, передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського суду з прав людини від 27.10.1993 у справі "Домбо Бехеер проти Нідерландів").

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19.

У той же час, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

15.12.2021 між сторонами підписано акт приймання-передачі майна, що зберігалося на відповідному штрафному майданчику Управління за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 23, а саме два металевих лотки вуличних. В акті позивачем зауважено, що ним встановлено пошкодження верхньої частини даху на одному із лотків. До моменту вилучення пошкодження не було. Управлінням в акті зауважено, що невідомі обставини при яких пошкоджено дах. Судом у судовому засіданні 12.04.2023 року оглянуто оригінал вказаного акту.

Відповідно до пункту 16.11 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених рішенням Одеською міською радою 09.10.2013 № 3961-V1 - зберігання демонтованих ТС, елементів торгівлі, забезпечує Уповноважений орган. Уповноважений орган, відповідно до п. 1. 4 Правил № 3961-VІ є Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР (Відповідач).

Відтак, за забезпечення збереження демонтованого майна відповідає Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР (Відповідач).

У даному випадку, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач вчинив неправомірні дії щодо демонтажу та вилучення 15.01.2021 належних позивачу елементів вуличної торгівлі, а саме двох металевих лотків, що в подальшому завдало позивачу шкоди.

У суді першої інстанції, а також до апеляційної скарги відповідачем не надано жодного доказу та не доведено, що шкода спричинена без наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою позивачу шкодою.

На підтвердження розміру завданої шкоди позивач надав:

- договір від 01.03.2020, укладений між ФОП Подосочний Р.Н. та позивачем, за умовами якого виконавець зобов`язався виконати з власних матеріалів навіс 8 м2;

- кошторис на оформлення замовлення від 19.05.2020;

- акт приймання-передачі від 05.03.2020 до договору на виготовлення продукції від 01.03.2020 року, згідно якого виконавець передав, а замовник прийняв та оплатив продукцію - навіс 8 м2. Вартість продукції становить 16 700,00 грн.

В той же час, надані докази свідчать про вартість нового навісу 8м2, який ще не перебував в експлуатації.

Однак, даний навіс було встановлено на об`єкт позивача 05.03.2020, лоток позивача було демонтовано відповідачем 15.01.2021. Тобто на момент демонтажу даний навіс використовувався позивачем більше 10 місяців, що могло призвести до зміни його вартості у зв`язку зі зносом, однак позивачем не було враховано дані обставини при визначені розміру завданої шкоди.

У даному випадку слід виходити із розміру реальної шкоди, завданої позивачу відповідачем, тобто із вартості навісу 8м2, який був у користуванні понад 10 місяців, а не із вартості нового такого навісу, адже пошкоджено було саме навіс, який був у користуванні і вартість якого відрізняється від нової речі.

Встановити вартість навісу 8м2 з врахуванням його фізичного зносу на момент його пошкодження можливо за допомогою висновків суб`єктів професійної оціночної діяльності. В матеріалах справи такі висновки відсутні.

Таким чином, позивач не надав реального розміру завданих йому збитків у зв`язку із пошкодженням навісу 8м2, що свідчить про відсутність у суду підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування шкоди у зв`язку з пошкодженням навісу, адже у суду відсутня можливість для визначення дійсного розміру такої шкоди. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 16 700,00 грн. майнової шкоди у зв`язку з пошкодженням навісу 8м2 на одному із лотків.

Позивач також послався на завдання йому збитків у зв`язку з витратами на послуги вантажного автомобілю крану-маніпулятору з перевезення лотків.

На підтвердження даних збитків до суду першої інстанції було надано:

- акт виконаних робіт (наданих послуг) № 37 від 17.12.2021 року, згідно якого послуги виклику крана-евакуатора за маршрутом вул. Аеропортівська, 23 - вул. Генерала Бочарова, 43 становить 6 500,00 грн.;

- товарний чек № 37 від 17.12.2021, що підтверджує оплату послуг крана-маніпулятора у сумі 6 500,00 грн.

Дані докази підтверджують понесення позивачем реальних витрат у сумі 6 500,00 грн. з метою переміщення його майна з майданчику зберігання, куди дане майно було неправомірно поміщено відповідачем. Дані обставини свідчать, що цю шкоду було завдано позивачу саме у зв`язку з неправомірними діями відповідача, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди у сумі 6 500,00 грн.

Щодо посилання на завищення суми витрат, понесених у зв`язку з переміщенням позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Посилання відповідача в цій частині ґрунтуються на видатковій накладній № АК27-11-35 від 27.11.2019.

Однак, колегія суддів виходить саме з розміру реальної завданої шкоди, а не з обставин, які існували раніше.

Тому суд апеляційної інстанції приймає до уваги саме акт виконаних робіт № 37 від 17.12.2021, на суму 6 500,00 грн, який був отриманий Позивачем при виконанні робіт з перевезення великогабаритних елементів вуличної торгівлі (лотків), 6 кв.м кожен, краном маніпулятором при виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/1300/21.

В свою чергу, видаткова накладна № АК27-11-35 від 27.11.2019 ніяким чином не відноситься до матеріалів даної справи та не досліджувалася судом. Посилання на вказану накладну було зазначено в тексті апеляційної скарги.

Крім того, Позивачем до суду першої інстанції було надано паспорт бюджетних програм місцевого бюджету на 2020 рік, підписаного начальником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР та головним бухгалтером Управління, в якому зазначено, що сума середньої витрати на демонтаж однієї споруди становить 8600 грн.

Тому не зрозуміло, про яке перевищення вартості зазначає Відповідач, якщо при закупівлі державних послуг на демонтаж в паспорті бюджетних програм встановлює середню суму на демонтаж однієї споруди 8600 гривень.

Тому посилання відповідача про те, що факти вказують на завищену суму витрат позивача в частині переміщення майна позивача з майданчику зберігання є безпідставними та не приймаються колегією суддів до уваги..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення збитків у розмірі 11 481,30 грн, що є витратами на ліки. Адже позивачем на підтвердження вказаних обставин надано неналежні та недопустимі докази, а саме виписку банківського рахунку. Із вказаних доказів суд не в змозі встановити, які саме ліки було придбано та для кого вони були призначені. У зв`язку із чим суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені вказаних вимог.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди у сумі 6 500,00 грн.

2) Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

У статті 23 ЦК визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2).

Моральна шкода юридичної особи полягає тільки у приниженні її ділової репутації.

Отже, моральна шкода для фізичної особи є категорією психологічного плану, невід`ємно пов`язаною із самою особою, її відчуттями, емоційно-розумовою діяльністю, відображає внутрішній світ людини й характеризується наявністю психотравмуючих факторів, позбавленням відчуття життєвої захищеності, зміною життєвого укладу, відчуттям приниження, пригнічення, неврівноваженості, імпульсивності, зневаги, образи тощо. Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану - фізичних чи душевних страждань.

Тобто, моральна шкода фізичної особи є глибоко суб`єктивною категорією та оціночною як у своєму виникненні, коли постає питання про наявність підстав для її матеріальної компенсації, так і у грошовому вимірі, коли визначається розмір її компенсації.

За змістом частин 3, 4 статті 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Водночас до встановлених законом випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відноситься випадок її заподіяння внаслідок, зокрема, неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК) або дій їх посадових чи службових осіб (стаття 1174 ЦК).

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

За змістом частини 4 статті 23 ЦК при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

На підтвердження своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди позивач послався на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради при проведенні демонтажу торгового обладнання позивача, що встановлено судовим рішенням в адміністративній справі № 420/1300/21, яке набрало законної сили.

Як на доказ наявності шкоди позивач послався, зокрема, на обставини демонтажу торгового обладнання позивача, що як з`ясувалося згодом було проявом неправомірних дій відповідача, і що призвело до стресу, який став наслідком погіршення стану здоров`я позивача, на підтвердження чого позивачем надано ряд доказів, зокрема, щодо звернення за медичною допомогою у цей період.

Загалом тривалі неправомірні дії відповідача та подальший процес відновлення порушених прав спричинили позивачу душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, вплинули на реалізацію намірів позивача, суттєво погіршили його життєві зв`язки та ділову репутацію, тобто заподіяли йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що видання відповідачем приписів про демонтаж елементів вуличної торгівлі є такими процедурами, які не тільки організаційно впливають на суб`єкта господарювання, оскільки відрізняються від звичайного життєвого і ділового стану, а також характеризуються певними емоційними змінами. А тому сам факт видачі приписів про демонтаж не обов`язково повинен свідчити про виникнення моральної шкоди.

Водночас, у спірній ситуації суд першої інстанції вірно зазначив, що неправомірну поведінку працівників Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради можна оцінити як таку, що є психотравмуючою для позивача.

У даному випадку, посадові особи Управління здійснили передчасний демонтаж лотків позивача, вивезли лотки до штрафного майданчику та тривалий час після ухвалення відповідного рішення про зобов`язання повернути майно, не виконували рішення суду.

Позивач був вимушений звертатися до відділу ДВС, на відповідача було покладено штраф за невиконання рішення та позивач був змушений неодноразово звертатися до відповідача із зверненнями щодо повернення йому його майна, яке згодом виявилося ще й пошкодженим.

Колегія суддів вважає, що вказані дії відповідача цілком обґрунтовано могло сприйматись позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними, а й можливістю настання негативних наслідків для ФОП. Доказів на спростування наведених висновків відповідачем не надано.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається часові збіги погіршення здоров`я позивача та проходження ним відповідної діагностики із неправомірними діями відповідача щодо неправомірного демонтажу та утримування майна позивача. Це зокрема вбачається з наявних у матеріалах справи висновків УЗД спеціаліста від 28.04.2021 та 05.07.2021.

Як вбачається з матеріалів справи 15.01.2021 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було безпідставно демонтовано об`єкти ЕВТ (лотки), власником якого є ФОП Урсакі А.Г. за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41 та 43.

28.04.2021 Одеським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 420/1300/21 за позовом ФОП Урсакі А.Г. до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про неправомірними дії Управлінням розвитку споживчого ринку захисту прав споживачів Одеської міської ради щодо демонтажу та вилучення 15.01.21 належних фізичній особі-підприємцю Урсакі А.Г. елементів вуличної торгівлі, а саме двох металевих лотків, розташованих за адресами: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41 та вул. Ген. Бочарова, 43; зобов`язано Управління розвитку споживчого ринку захисту прав споживачів Одеської міської ради повернути належне фізичній особі-підприємцю А.Г. елементи вуличної торгівлі, а саме два металевих лотків, вилучених 15.01.21 за адресами: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, 41 та вул. Ген. Бочарова, 43. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вказане рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили 31.05.2021.

Однак виконано дане рішення було лише 15.12.2021, тобто майно позивача безпідставно знаходилось у відповідача 11 місяців, окрім того відповідач більше як 6 місяців ухилявся від виконання рішення Одеського окружного адміністративного суд у справі №420/1300/21.

У даному випадку надмірна тривалість не виконання рішення адміністративного суду призвела до моральних страждань Позивача, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів виконавчої служби та суду, неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність

Крім того, такі дії Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради впливають на ділову репутацію позивача як суб`єкта господарювання, оскільки, демонтаж об`єктів позивача був мотивований порушенням зобов`язань саме з боку позивача, однак судом було встановлено передчасність таких висновків Управління. Крім того, враховуючи тривалість ігнорування відповідачем законних вимог позивача щодо повернення демонтованих лотків, такі дії відповідача мають характер його приниження.

З огляду на викладене вище, з`ясовані обставини дають підстави вважати про завдання неправомірними діями Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради моральної шкоди позивачу, яка полягає у душевних стражданнях позивача, а також його приниженні, позбавленням відчуття життєвої захищеності. Суд першої інстанції вірно зазначив, що ця шкода перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, які є неправомірними. Надані позивачем докази є більш вірогідними, ніж докази (фактична їх відсутність), надані відповідачем на їх спростування в розумінні ст. 79 ГПК України, а тому доводи скаржника визнаються необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3-5 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з врахуванням критерію розумності, справедливості, балансу інтересу сторін в питанні встановлення розміру моральної шкоди, достатнім завдану позивачу моральну шкоду можна оцінити у 30 000,00 грн., тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню на суму 30 000,00 грн.

Висновки апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У даному випадку судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди у сумі 16 700,00 грн. з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку за результатами перегляду рішення суду першої інстанції колегія суддів скасувала частково рішення, у зв`язку з чим підлягають перерозподілу витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви. За результатом перегляду колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову на 27,1 %, тому 27,1 % витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви необхідно покласти на відповідача, а в іншій частині дані витрати покладаються на позивача.

Апеляційну скаргу було задоволено частково на 31,01 % відсоток, тому 31,01% витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги необхідно покласти на позивача, а в іншій частині дані витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 269-271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23 - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23 - скасувати в частині задоволення позовних про стягнення матеріальної шкоди у сумі 16 700,00 грн. Прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23 залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2023 по справі №916/283/23 в наступній редакції:

« 1.Позовні вимоги фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича - задовольнити частково.

2.Стягнути з Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (, адреса - 65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2-д) на користь фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - АДРЕСА_1 ) грошові кошти у розмірі 36 500,00 грн., з яких: 6 500,00 грн - матеріальна шкода, 30 000,00 грн - моральна шкода.

3.Стягнути з Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (, адреса - 65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2-д) на користь фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у сумі 727,36 грн.

4.В іншій частині позовних вимог - відмовити.»

Стягнути з фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - АДРЕСА_1 ) на користь Управління розвитку споживчого розвитку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (, адреса - 65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2-д) витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 1 248,46 грн.

Зобов`язати Господарський суд Одеської області видати накази з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження» щодо вимог до виконавчого документа.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.

Постанову складено та підписано 22.09.2023.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран