ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2023 р. Справа№ 910/9037/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Кузьмінська О.Р.,

за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 06.09.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 (повний текст складено 30.01.2023)

у справі № 910/9037/22 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Сервіс Груп"

про визнання недійсними договорів.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Сервіс Груп" про визнання додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018, договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткова угода № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 укладена з перевищенням повноважень директором позивача, оскільки не була погоджена з його компанією, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Зазначив, що договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019 та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019 не укладалися між сторонами у справі, а були сфальсифіковані відповідачем для уникнення відповідальності за виконання грошових зобов`язань за договором 04-10/18 про надання послуг в межах справи № 910/781/20.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у задоволенні позову Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" відмовлено повністю. Судові витрати покладено на позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 07.03.2023 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) Дочірнє підприємство "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/9037/22, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі №910/9037/22 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме: ч. 2 ст. 203 ЦК України та ч.1 ст. 215 ЦК України, що с підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 було створено 25.09.2019, що підтверджується копією листа ТОВ «Укрнет» від 09.11.2022 року № 228/01/01-08 (в матеріалах справи).

Також, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань https://opendatabot.ua/c/05423018?from=search, з 19.09.2019 керівником ДП "ШРБУ N100" замість Лисенка О.А. став Сушкевич 1.0. Оскільки Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019, Додаткову угоди від 28.08.2019 до Договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 та Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019 було укладено не раніше 25.09.2019 то зазначені правочини з боку ДП "ШРБУ No100" було укладено неуповноваженою особою.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9037/22 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

20.03.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи 910/9037/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 22.03.2023 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/9037/22 залишено без руху та запропоновано усунути недоліки надавши суду апеляційної інстанції докази, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законодавством розмірі.

Головуючий суддя Гончаров С.А з 03.04.2023 по 07.04.2023 перебував у відрядженні, а з 10.04.2023 по 05.05.2023 у відпустці.

Судді Шаптала Є.Ю. та Яковлєв М.Л. з 08.05.2023 по 09.05.2023 перебували у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 та повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 07.06.2023.

Суддя Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному з 06.06.2023 по 09.06.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 призначено до розгляду у судовому засіданні справу № 910/9037/22 за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 на 28.06.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/9037/22 на 19.07.2023.

Суддя Шаптала Є.Ю. з 17.07.2023 по 30.07.2023 перебував у відпустці.

Головуючий суддя Гончаров С.А. 31.07.2023 перебував у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 призначено до розгляду в судовому засіданні справу № 910/9037/22 за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023. Повідомлено сторін, що судове засідання відбудеться 06.09.2023.

В судове засіданні 06.09.2023 з`явився представник позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відстеженням за трек-номером №04 4.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

04.10.2018 між позивачем (виконавець за договором) та відповідачем (замовник за договором) укладено договір № 04-10/18, за умовами якого виконавець надає послуги з приготування асфальтобетонної суміші кількістю 8000 тон з матеріалів замовника, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити послуги згідно рахунків виконавця.

Вартість послуг за договором становить 381,58 грн за 1 тону приготованого товару (п. 2.1 договору).

Таким чином загальна вартість послуг за договором становить 3 052 640 грн.

Як вбачається зі змісту договору договір підписано з боку позивача директором Лисенком О.А., який діяв на підставі Статуту, а з боку відповідача директором Юршином С.М., який діяв на підставі Статуту.

Факт укладення вказаного договору сторонами не оспорюється.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що додаткова угода № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 укладена з перевищенням повноважень директором позивача, оскільки не була погоджена з його компанією.

Розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 вона підписана з боку позивача директором Лисенком О.А., який діяв на підставі Статуту, а з боку відповідача директором Юршином С.М., який діяв на підставі Статуту.

Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦК України установчим документом акціонерного товариства є його статут.

Відповідно до п. 6.3 статуту Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України № 10 від 13.01.2012, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, директор, зокрема, укладає угоди, договори, контракти ( у т.ч. трудові), відповідно до порядку встановленого засновником, видає доручення, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки.

Пунктом п. 4.1. Положення про порядок ведення договірної роботи Дочірніми підприємствами ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», затвердженого наказом ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 243 від 07.11.2017 (далі - Положення) наведено перелік проектів договорів, які дочірні підприємства зобов`язані погоджувати з компанією.

Згідно п.п. 4.1.3. дочірні підприємства зобов`язані погоджувати з компанією проекти договорів підряду між дочірніми підприємствами та замовниками, які не входять до структури Укравтодору (іншими замовниками) на суму більше ніж 2 000 000 грн.

Відповідно до п.п. 4.1.9. Положення додаткові угоди до договорів, що підлягають погодженню згідно вимог цього Положення.

Таким чином, для укладення додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 необхідне погодження компанії.

Водночас, відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч. 1). Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ч. 2).

З аналізу змісту частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17.

Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами). (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17).

Матеріалами справи встановлено, що позивач після підписання додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 в подальшому схвалив спірний правочин, вчинений від його імені директором Лисенком О.А.

Факт схвалення підтверджується наявними у матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №№ ОУ-0000342 від 16.10.2018, ОУ-0000373 від 31.10.2018, ОУ-0000396 від 13.11.2018, ОУ-0000465 від 11.12.2018, ОУ-00004752 від 21.12.2018, ОУ-0000475 від 22.12.2018, ОУ-0000252 від 25.04.2019, ОУ-0000255 від 26.04.2019, ОУ-0000275 від 03.05.2019, ОУ-0000291 від 11.05.2019, ОУ-0000293 від 12.05.2019, ОУ-0000299 від 14.05.2019, ОУ-0000302 від 15.05.2019, ОУ-0000306 від 16.05.2019, ОУ-0000310 від 19.05.2019, ОУ-0000315 від 21.05.2019, ОУ-0000323 від 23.05.2019, ОУ-0000326 від 24.05.2019, ОУ-0000337 від 28.05.2019, ОУ-0000404 від 26.06.2019, ОУ-0000440 від 06.07.2019, ОУ-0000450 від 15.07.2019, які підписані представниками сторін після укладення спірної додаткової угоди.

У свою чергу, подальше схвалення оспорюваного правочину унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України).

Такі дії позивача свідчать про схвалення ним дій директора під час укладення додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018. Це в силу вимог ч. 2 ст. 241 ЦК України створило для нього цивільні права та обов`язки з моменту вчинення спірного правочину.

За таких обставин, враховуючи, що спірну додаткову угоду укладено з дотриманням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позову в цій частині відповідно до вимог ст.ст. 16, 215 ЦК України.

Щодо заявлених вимог про визнання недійсними договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019 та договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019.

Позивач вказує, що між сторонами у справі не укладалися вищевказані правочини, а були сфальсифіковані відповідачем для уникнення відповідальності за виконання грошових зобов`язань за договором 04-10/18 про надання послуг в межах справи № 910/781/20.

Тому за відсутності волевиявлення позивача на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України просить визнати їх недійсними.

На думку позивача, вказані вище договори могли бути підписані пізніше за фактичну дату їх укладання попереднім директором позивача - Лисенко О.А., якого було звільнено з цієї посади наказом №108-ВК від 25.09.2019.

Згідно вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У якості доказу позивачем подано суду висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у справі № 910/781/20 від 15.02.2022 № 31199/20-34/4659ч4673/22-34, проведений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

У вказаному висновку зазначено, що відповісти на питання ухвали суду: чи в той час виконані підписи від імені Лисенка О.А. у Додатковій угоді №1 від 04.10.2018, Договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019, Додатковій угоді №1, датованій 04.10.2018, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, датованому 27.08.2019, додаткову угоду № 1, датованій 28.08.2019, та договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог, датованому 02.09.2019. якими вони датовані, якщо ні, то у який час (період часу) вони виконані?, не видається можливим, через неможливість встановити час виконання підпису у зазначених документах.

Отже вказаний експертний висновок не доводить факт підписання від імені ОСОБА_1 спірних правочинів пізніше ніж вони датовані.

Посилання позивача на те, що у вказаному висновку експерти вказали, що на додаткову угоду № 1, датовану 04.10.2018, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, датований 27.08.2019, додаткову угоду № 1, датовану 28.08.2019, та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, датований 02.09.2019, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, який призвів до штучного зістарювання їх реквізитів не доводить факту відсутності волевиявлення позивача при укладені цих правочинів, тому вказані доводи є необґрунтованими.

З приводу доводів позивача щодо дати створення електронної поштової скриньки, яка вказана в якості електронної адреси позивача на договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019, суд зазначає, що сам лише факт створення електронної скриньки 25.09.2019 не може підтверджувати фальсифікацію вказаного правочину, а також відсутність волевиявлення позивача на укладення останнього.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено що укладені між сторонами у справі договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019 та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019 вчинені всупереч вільному волевиявленню учасника правочину і не відповідає його внутрішній волі, тому відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України підстави для визнання цих правочинів недійсними відсутні, а у позові в цій частині вимог слід також відмовити.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність для задоволення позовних вимог про визнання додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018, договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019, у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 с. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/9037/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/9037/22 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд ухвали у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 18.09.2023

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала