ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

18.09.2023 Справа № 914/3740/21

Господарський суд Львівської області розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант», м. Тернопіль, про грошові вимоги до боржника Приватного підприємства «Авіафінсервіс» в сумі 15000000,00 грн.

у справі за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендгруп», с. Теребежі, Буський район, Львівська область

про: банкрутство Приватного підприємства «Авіафінсервіс» (пл. Князя Святослава, буд. 5, м. Львів, 79016; ідентифікаційний код 36670047)

Суддя Артимович В.М.,

секретар судового засідання Лабай Х.А.

За участю представників:

від ТзОВ «Лендгруп»: не з`явився;

від ДПС України в особі ГУ ДПС у Львівській області: Підгайний О.І.

від ТзОВ «НЬЮ СИСТЕМ АМ»: не з`явився;

від ТзОВ «Вог Трейд Ресурс»: не з`явився;

від ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім. Д.Галицького: не з`явився;

від ТзОВ «Автотехсервіс»: не з`явився;

від ТзОВ «Гіг-Ант»: не з`явився;

від боржника: не з`явився;

ліквідатор: Плесканка О.В.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендгруп» про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Авіафінсервіс» (пл. Князя Святослава, буд. 5, м. Львів, 79016; ідентифікаційний код 36670047).

Ухвалою суду від 09.12.2021 заяву ТзОВ «Лендгруп» про відкриття провадження у справі про банкрутство ПП «Авіафінсервіс» прийнято до розгляду.

Ухвалою суду від 22.12.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство ПП «Авіафінсервіс»; визнано вимоги кредитора ТзОВ «Лендгруп» в сумі 5188752,43 грн., визнано вимоги в сумі 1461669,25 грн. штрафних санкцій та пені (які не враховуються як підстава для відкриття провадження у справі про банкрутство); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника ПП «Авіафінсервіс»; введено процедуру розпорядження майном ПП «Авіафінсервіс»; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Плесканку О.В.; постановлено оприлюднити на офіційному веб-порталі судової влади України оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство ПП «Авіафінсервіс».

У судовому засіданні 15.06.2022 суд постановив клопотання арбітражного керуючого Плесканки О.В. від 13.06.2022 за № 13-1/06/22 та клопотання ТзОВ «Лендгруп» від 15.06.2022 задовольнити, припинено процедуру розпорядження майном ПП «Авіафінсервіс»; припиниено повноваження арбітражного керуючого Плесканки О.В., як розпорядника майна ПП «Авіафінсервіс»; визнано ПП «Авіафінсервіс» банкрутом та відкрити ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором ПП «Авіафінсервіс» арбітражного керуючого Плесканку О.В.; господарську діяльність ПП «Авіафінсервіс» завершено; строк виконання всіх грошових зобов`язань ПП «Авіафінсервіс» вважати таким, що настав; припинено нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута; оприлюднити у встановленому ч. ч. 3, 4 ст. 59 КУзПБ порядку на офіційному веб-порталі судової влади України повідомлення про визнання боржника ПП «Авіафінсервіс» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; припинено повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном.

На розгляд Господарського суду Львівської області Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» подано заяву з вимогами до боржника Приватного підприємства «Авіафінсервіс» в сумі 15000000,00 грн.

Ухвалою суду від 15.09.2022 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» з грошовими вимогами до боржника Приватного підприємства «Авіафінсервіс» в сумі 15000000,00 грн. було прийнято до розгляду.

Суд, проаналізувавши матеріали та з`ясувавши обставини справи, повно, всебічно і об`єктивно оцінивши докази, встановив наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2019 між ТОВ «Гіг-Ант» (кредитор) та ПП «Авіафінсервіс» (боржник) було укладено договір поставки № 10/04/19 за умовами якого боржник зобов`язаний поставляти товар, а кредитор своєчасно його приймати та оплачувати.

Відповідно до п.1.2. договору найменування, кількість та вартість товару зазначається в накладній, яка є невід`ємною частиною цього договору.

За твердженням заявника, на виконання умов договору, ТОВ «Гіг-Ант» було перераховано на рахунок ПП «Авіафінсервіс» в якості авансового платежу 15000000,00 грн., однак постачальник так і не поставив товару замовнику.

13.07.2021 заявник звернувся до постачальника з вимогою про сплату боргу в розмірі 15000000,00 грн., яка станом на подачу даної заяви в межах справи про банкрутство задоволена не була.

Ліквідатор у повідомленні про результати розгляду заяви з кредиторськими вимогами заперечив щодо їх визнання з огляду на таке.

По-перше, ліквідатор звернув увагу на те, що заявником не було надано суду первинних документів на підтвердження правовідносин, що склалися між сторонами за договором поставки №10/04/19 від 10.04.2019. ТОВ «Гіг-Ант» не надав суду належним чином завіреної копії чи оригіналу накладної із зазначенням найменування, кількості, якості та вартості товару та деталей самого замовлення.

По-друге, ліквідатор зауважив на неузгодженостях, які наявні у твердженнях та позиції заявника щодо оплати поставленого товару. Зокрема, п. 3.2. договору поставки передбачено, що вартість товару оплачується покупцем протягом 21 календарного дня з дати його отримання. Водночас, заявник зазначив, що оплатив за товар авансовий платіж в розмірі 15000000,00 грн., який не передбачений, ані умовами договору, ані додатками до нього чи документами складеними на його виконання.

По-третє, ліквідатор вважає, що за вимогами заявника пропущена позовна давність у три роки, а тому наявні підстави для застосування строку позовної давності.

Встановивши обставини справи, повно та всебічно дослідивши наявні докази, суд дійшов висновку, що грошові вимоги до боржника слід відхилити з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором поставки, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В обґрунтування доводів поданої заяви ТОВ Гіг-Ант покликається на те, що 10 квітня 2019 року між ним та боржником було укладено договір поставки № 10/04/19, за умовами якого боржник зобов`язався поставити (передати) товар, а ТОВ Гіг-Ант прийняти товар та оплатити його вартість.

Заявником стверджується, що з метою виконання вказаного договору поставки ним перераховано на користь боржника авансові платежі на загальну суму 15000000 грн., в підтвердження чого надано платіжні доручення № 755 від 24.04.2019 та № 762 від 25.04.2019.

Крім цього, ним зазначається про скерування на адресу боржника вимоги № 99 від 13.07.2021 щодо повернення грошових коштів в розмірі 15000000 грн. перерахованих, як стверджує заявник, на виконання умов договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019.

Ліквідатор боржника у повідомленні № 05/10-22 від 03.10.2022 про результати розгляду кредиторських вимог заявлені ТОВ Гіг-Ант грошові вимоги не визнав.

Так, ліквідатором боржника зазначалося, що зміст представленої ТОВ Гіг-Ант (заявником) копії договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019 не передбачав здійснення попередньої оплати, оскільки розрахунки за цим договором мали проводитися по факту отримання заявником товару відповідного найменування, кількості та вартості. При цьому, ліквідатором боржника зверталася увага на те, що сторони представленого ТОВ Гіг-Ант договору поставки не визначили безпосередньо в цьому договорі найменування, кількості та вартості товару, передбачаючи, що такі окремо визначатимуться в накладній, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Враховуючи відсутність підписаних між ТОВ Гіг-Ант та боржником відповідних накладних, ліквідатор резюмував, що перерахунок ТОВ Гіг-Ант грошових коштів у розмірі 15000000 грн. здійснювався за відсутності для цього відповідного обов`язку (зобов`язання) та не на підставі договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019.

Ухвалою від 15.09.2022 зобов`язано заявника надати суду для огляду у судовому засіданні оригінали документів, доданих до заяви з грошовими вимогами до боржника, в тому числі, оригінал договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019.

У зв`язку з невиконанням заявником відповідних вимог вказаної ухвали, враховуючи наявні в боржника та суду сумніви щодо відповідності поданої заявником копії договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019 оригіналу, ухвалою від 29.03.2023 заявника повторно зобов`язано надати суду для огляду у судовому засіданні, зокрема, оригінал договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019.

Разом з тим суд констатує, що ТОВ Гіг-Ант не виконало вимог вказаних ухвал про надання оригіналу договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019, поданого ним в копії.

Водночас, пояснення заявника щодо причин відсутності в нього оригіналу вказаного договору судом оцінюється критично.

Так, заявником стверджується, що підписаний зі сторони ПП «Авіафінсервіс» примірник договору поставки надсилався останнім на електронну пошту заявника, проте, ПП «Авіафінсервіс», вподальшому так і не було надано підписаного оригіналу цього договору, незважаючи на неодноразові нагадування про це зі сторони ТОВ «Гіг-Ант».

Разом з тим, суд констатує, що заявником не надано жодних доказів, які підтверджували б такі обставини, у зв`язку з чим вони не беруться до уваги судом при розгляду даної справи. Зокрема, мова йде про електронне листування між сторонами, обмін документами в електронному вигляді, вхідна кореспонденція з електронної скриньки заявника, тощо. Тобто, жодних подібних доказів та документів суду представлено не було.

До матеріалів поданої заяви заявником долучено копію договору поставки №10/04/19 від 10.04.2019, а також копії та оригінали платіжних доручень в підтвердження перерахування коштів на рахунок ПП «Авіафінсервіс».

Так, судом, ухвалою від 29.03.2023 було витребувано у ТОВ «Гіг-Ант» також оригінал рахунку від 24.04.2019, відповідно до якого здійснювалась оплата за договором. Однак, витребуваних первинних документів заявник суду не надав, причин їх неподання не зазначив.

Крім того, суд наголошує на тому, що необхідність витребування від заявника наведених вище оригіналів доказів була зумовлена тим, що ліквідатор ставив під сумнів наявніть первинних документів, а саме договору, актів, платіжних доручень, рахунків на оплату тощо.

Більше того, із копії договору поставки вбачається, що на його виконання сторонами повинно було оформлюється ряд документів, а саме накладна, акт приймання-передачі, рахунок на оплату. Без дослідження таких документів неможливо встановити який саме товар мав поставлятися згідно спірного договору, його кількість, якість та ціна.

Так, суд констатує, що із наданих заявником копій доказів неможливо встановити реальність правовідносин поставки між сторонами.

Що стосується долучених до матеріалів справи оригіналів платіжних доручень від 24.04.2019 №755 та 25.04.2019 №762, то у призначенні платежу останніх вказаний рахунок на оплату від 24.04.2019р., копії якого, як і оригіналу суду надано не було. Відтак, враховуючи наведене, заявником не доведено належними доказами того, що перерахування коштів за спірними платіжними дорученнями було на виконання договору поставки, на який покликається заявник.

Заявник у своїх запереченнях на повідомлення ліквідатора зазначив, що рахунок на оплату товару, який вказаний у призначенні платежу на спірних платіжних дорученнях, не є первинним документом, а лише містить платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти як оплату за надані послуги.

Так, суд погоджується із твердженням заявника, що сам по собі рахунок на оплату не є єдиним беззаперечним первинним доказом підтвердження правовідносин по господарській операції, однак, беручи до уваги, що інші представлені суду докази в обгрунтування грошових вимог до боржника відсутні, то дослідження такого рахунку у даній справі є важливим з точки зору встановлення правової природи грошових коштів в розмірі 15000000,00 грн.

Отже, суд звертає увагу сторін на те, що в контексті ст. 78 ГПК України (достовірність доказів), єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу договору поставки, на який покликається заявник, а також інших документів, які сторони зобов`язані були оформити на виконання такого договору, що в сукупності підтверджувало б або спростовувало господарські відносини, що випливають з договору поставки між сторонами у даній справі.

Разом з тим, суд критично оцінює пояснення заявника щодо відсутності оригіналів документів та письмово складених доказів виконання договору поставки тим, що між сторонами існували усні домовленості щодо умов поставки та оплати товару. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази в обгрунтування грошових вимог заявника, що підтверджували б домовленості між сторонами. А надані заявником оригінали платіжних доручень на загальну суму 15000000,00 грн. не дають змогу визначити правову природу таких коштів, зокрема і в контексті їх перерахування на виконання договору поставки, як про це стверджує заявник.

У заяві з грошовими вимогами до боржника заявник зазначає, що спірні правовідносини між сторонами склалися, у зв`язку з невиконанням з боку боржника зобов`язань по договору поставки та неповернення отриманих коштів авансового платежу.

Відповідно до приписів статі 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України). Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до частини шостої статті 91 ГПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Застосовуючи наведені вище приписи судом не береться до уваги надана ТОВ Гіг-ант копія договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019, так як заявник не подав до суду оригіналу вказаного договору, враховуючи наявність заперечень відповідача щодо існування оригіналу цього документу та факту його укладення.

За означеного судом не встановлено, а заявником не доведеного того, що рахунок від 24.04.2019 взагалі існував та насправді виставлявся боржником, а також того, що вказаний рахунок, як і здійснена оплата, стосувалися саме договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019 та є підтвердженням його укладання і виконання.

Суд також звертає увагу на те, що підтверджуючи факт скерування на адресу боржника вимоги № 99 від 13.07.2021 про повернення грошових коштів, ТОВ Гіг-Ант надано копію фіскального чека від 16.07.2019 та корінець рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, слід констатувати, що ТОВ Гіг-Ант не надано опису вкладення у цінний лист за формою 107, який би дозволяв беззаперечно стверджувати про направлення на адресу боржника саме цієї вимоги, а не будь-якого іншого документу (кореспонденції).

Згідно з частиною першою статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 79 цього Кодексу).

Означене, в свою чергу, дозволяє суду дійти достатньо обґрунтованого висновку про більшу вірогідність того, що перерахунок заявником грошових коштів в розмірі 15000000 грн. здійснювався не з метою виконання умов договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019, так як подані заявником в підтвердження цієї обставини докази не можна вважати достовірними (створеними за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи).

Судом також звертається увага на те, що відповідно до змісту частин першої та другої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Враховуючи ненадання заявником доказів у спростування заперечень ліквідатора боржника щодо відсутності в ТОВ Гіг-Ант зобов`язання в розмірі 15000000 грн. на підставі договору поставки № 10/04/19 від 10.04.2019 чи на будь-якій іншій договірній підставі, суд визнає встановленою обставину відсутності в ТОВ Гіг-Ант такого зобов`язання перед боржником.

За вищенаведеного, вирішуючи питання за відповідною заявою ТОВ Гіг-Ант суд не вбачає підстав для застосування тих норм права, на які покликається заявник (ст. 526 ЦК України та ст. ст. 173, 193 ГК України), оскільки правова кваліфікація відносин сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду цієї заяви (справи), не передбачає їх застосування.

Так, оскільки заявником не доведено того, що набуття однією з осіб майна (грошових коштів) за рахунок іншої особи відбулося в порядку виконання договірного зобов`язання, суд вважає безпідставним застосування до відносин сторін тих норм права, які регулюють договірні відносини.

Водночас, Верховний Суд неодноразово зазначав, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Суд, з`ясувавши, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує потрібні норми права.

Велика Палата зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Самостійно здійснюючи правову кваліфікацію відносин сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду цієї заяви (справи), суд приходить до висновку про необхідність застосування до цих відносин положень ст. 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку мають місце відносини речово-правого характеру.

Так, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

При цьому, розглядаючи дану заяву про визнання грошових вимог до боржника судом враховується, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Тлумачення вказаних норм у їх взаємному зв`язку свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Застосовуючи до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України суд звертається до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 185/446/18 та від 11.01.2023 у справі № 548/741/21, згідно з якою безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Судом констатується, що ТОВ Гіг-Ант знаючи про відсутність зобов`язання (відсутність обов`язку) для сплати коштів на користь боржника, здійснило таку сплату платіжними дорученнями від 24.04.2019 та 25.04.2019 на загальну суму 15000000 грн. Таким чином, вимагаючи згодом повернення коштів, сплачених на користь боржника за відсутності обов`язку для такої сплати, ТОВ Гіг-Ант поводиться суперечливо, що не відповідає принципу добросовісності, а отже, безпідставно набуті боржником грошові кошти не підлягають поверненню.

З огляду на наведене, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши обставини даної справи, суд прийшов до висновку, що докази надані заявником в обгрунтування заяви з грошовими вимогами до боржника докази є непереконливими та суперечливими, а отже грошові вимоги ТОВ «Гіг-Ант» в сумі 15000000,00 грн. слід відхилити.

Щодо заяви ліквідатора про застосування до вимог заявника строку позовної давності, суд зазначає таке.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Зокрема, аналогічний висновок міститься в постанові ВП ВС від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (12-143гс18), де сказано, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

За таких обставин, оскільки суд прийшов до висновку відхилити заяву з грошовими вимогами до боржника, то заява про застосування строку позовної давності судом не розглядається.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 45, 47, 64 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 73, 74, 86, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» до боржника Приватного підприємства «Авіафінсервіс» в сумі 15000000,00 грн. відхилити.

2. Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 235 ГПК України.

3. Ухвала може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст ухвали підписано 26.09.2023.

Суддя Артимович В.М.