УХВАЛА

29 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 914/1231/23

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Малашенкової Т. М.

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Чигрина Миколи Максимовича (далі - ФОП Чигрин М. М., скаржник)

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2023

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023

у справі №914/1231/23

за позовом Громадської спілки «Українська ліга авторських і суміжних прав»

до Фізичної особи-підприємця Чигрина Миколи Максимовича

про стягнення 25 557, 00 грн,

ВСТАНОВИВ:

ФОП Чигрин М. М. 19.09.2023 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2023 у справі №914/1231/23 скасувати частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23 скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким заяву представника Громадської спілки «Українська ліга авторських і суміжних прав» (далі - ГС «УЛАСП») про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково та стягнути з ФОП Чигрина М. М. на користь ГС «УЛАСП» 1 291, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти заяви відмовити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №914/1231/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючий, Бенедисюка І. М., Колос І. Б.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ФОП Чигрин М. М. у контексті оскаржуваного додаткового судового рішення та постанови, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 244 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

З огляду на те, що додаткове судове рішення як похідне від первісного судового акта є його невід`ємною складовою, і інший порядок оскарження додаткового судового рішення ГПК України не визначений, касаційне оскарження додаткового рішення здійснюється за правилами, встановленими цим Кодексом для основного рішення.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі №905/1623/20.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у зазначеній справі подано у 2023 році.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 648 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №914/1231/23 є стягнення 25 557, 00 грн основного боргу за договором №КБР-110/03/20-Н про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права та об`єктів суміжних прав в публічних закладах від 01.03.2020, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2 684, 00 = 268 400, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Верховний Суд ураховуючи те, що ФОП Чигрин М. М. 19.09.2023 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 у справі №914/1231/23 скасувати частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23 скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким позов ГС «УЛАСП» до ФОП Чигрина М. М. про стягнення 25 557, 00 грн задовольнити частково та стягнути ФОП Чигрина М. М. на користь ГС «УЛАСП» 6 598, 94 грн основного боргу. В решті позову відмовити.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 21.09.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №914/1231/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючий, Бенедисюка І. М., Колос І. Б.

Ухвалою Верховного Суду від 28.09.2023 касаційну скаргу ФОП Чигрина М. М. на рішення Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23 залишено без руху із наданням скаржникові строку для усунення недоліків, шляхом надання касаційної скарги в новій редакції із зазначенням підстави (підстав) касаційного оскарження судового рішення, визначену (визначені) у конкретному абзаці/пункті (пунктах) частини другої статті 287 ГПК України та вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися та вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися, якщо ним касаційна скарга подається на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Разом з тим у зазначеній вище ухвалі від 28.09.2023 у справі №914/1231/23 Суд зазначив, що наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті змісту оскаржуваних судових рішень зі справи та специфіку характеру даних правовідносин, які з огляду на об`єкти інтелектуальної власності та правове регулювання інтелектуальної власності, не є очевидно неприйнятними щодо наявності випадків передбаченого підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 278 ГПК України, на стадії вирішення питання наявності/відсутності випадків передбачених частиною третьою статті 278 ГПК України.

За таких обставин, оскільки скаржником у касаційній скарзі на судові акти (рішення Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023) у справі №914/1231/23, обґрунтовані наявність випадків, передбаченого підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 278 ГПК України і на стадії прийняття не є очевидно не прийнятними, зважаючи, що оскаржуване додаткове судове рішення з цієї справи як похідне від первісного судового акта є його невід`ємною складовою, відтак Суд доходить висновку, що у касаційній скарзі в цій частині наведено випадки.

Перевіривши дотримання форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 ГПК України, Верховний Суд встановив таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Приписами частини 3 статті 311 ГПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; та/або зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Крім того, у цьому випадку необхідно чітко вказати норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

При цьому, обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Отже, системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

З урахуванням змін до ГПК України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що розгляд цієї справи становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення як для відповідача, так і для тисяч суб`єктів господарювання, а вирішення питання про наявність чи відсутність у позивача права на стягнення винагороди (роялті) у період втрати ним акредитації має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а відтак, незважаючи на те, що ця справа є малозначною просить розглянути касаційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 у справі №914/1231/23, а також цю скаргу, адже, оскаржуване додаткове рішення хоч і є окремим процесуальним документом, проте є невід`ємною складовою основного судового рішення, а ухвалення додаткового рішення є наслідком ухвалення основного рішення, а відтак, зважаючи на те, що на переконання відповідача, наявні підстави для скасування рішення Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 у справі №914/1231/23 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23, якою таке рішення залишено без змін, вважає, що наявні підстави і для скасування оскаржуваного додаткового рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2023 у справі №914/1231/23 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23, якою його було залишено без змін.

Також зазначає й про те, що, вищевказане питання права у правозастосовчій практиці безпосередньо не розглядалося і не вирішувалося у постановах Верховного Суду, а отже, вважає, що наявна визначена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження судових рішень.

Відповідач не погоджується із «Оскаржуваним рішенням» - рішення Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 та «Оскаржуваною постановою» - постанова Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23, на переконання відповідача, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Скаржник вказує, що при ухваленні додаткового рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23, суди попередніх інстанцій врахували те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 20.06.2023 позов задоволено повністю та дійшли висновку, що оскільки позов задоволено повністю, то за змістом норм процесуального закону на відповідача належить покласти відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі, а відтак, оскаржуваним додатковим рішенням від 04.07.2023, яке залишено без змін оскаржуваною постановою від 30.08.2023, витрати позивача у сумі 5 000, 00 грн на професійну правничу допомогу у цій справі стягнуто з відповідача на користь позивача. При цьому, як скаржник зазначає, відповідач повністю погоджується із оскаржуваним додатковим рішення в частині зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі, а відтак, оскаржуване додаткове рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та не оскаржується відповідачем в касаційному порядку в частині зменшення за клопотанням відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі з огляду на неспівмірність розміру винагороди із часом, витраченим адвокатом позивача для підготовки позову, складністю справи та невідповідність витрат позивача фактично наданим послугам. Разом з тим, посилаючись на частину першу, пункт 1 частини третьої статті 123, частини першу, другу статті 126, частину четверту статті 129 ГПК України зазначає проте, що як ним зазначено у касаційній скарзі на рішення суду від 20.06.2023, таке підлягає скасуванню, а позов у цій справі підлягав задоволенню частково, а саме, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 6 598, 94 грн основного боргу, що становить 25,82 % від ціни позову, а від так, саме 25,82 % витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі, що становлять 1 291, 00 грн ( 5000,00 / 100 * 25,82 = 1291,00 грн ) підлягали стягненню з відповідача.

З наведеного вище убачається, що скаржник не визначив конкретну підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав), з наведенням норми права, яку на думку скаржника порушено/неправильно застосовано судом.

З огляду на принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду закріплені у статті 300 ГПК України, Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті.

Суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).

Таким чином, враховуючи доводи касаційної скарги, скаржнику слід виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та визначити відповідну підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену конкретним пунктом/пунктами частини другої статті 287 цього Кодексу, з наведенням обґрунтування та зазначити норму права, яку на думку скаржника порушено/неправильно застосовано судом.

Верховний Суд роз`яснює, що у разі не усунення вищевказаного недоліку касаційної скарги у встановлений судом строк, касаційну скаргу буде повернуто на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене, касаційна скарга ФОП Чигрина М. М. підлягає залишенню без руху на підставі частин другої та третьої статті 292 ГПК України, із наданням скаржникові строку для усунення зазначеного вище недоліку, шляхом надання касаційної скарги в новій редакції із зазначенням норми права, яка невірно застосована, з обґрунтуванням та відповідну підставу (підстав) касаційного оскарження судового рішення, передбаченого конкретним пунктом/пунктами частини другої статті 287 цього Кодексу, з наведенням обґрунтування.

Матеріали з усуненням недоліку касаційної скарги слід подати в Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у встановлений цією ухвалою строк, а також надати суду докази надіслання копії цих матеріалів іншим учасникам справи.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що неусунення названого недоліку протягом установленого строку матиме наслідком повернення касаційної скарги скаржнику, виходячи з вищенаведеного.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 ГПК України, Верховний Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чигрина Миколи Максимовича на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі №914/1231/23 - залишити без руху.

2. Надати Фізичній особі-підприємцю Чигрину Миколі Максимовичу строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. Повідомити скаржника про можливість подати до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду документи про усунення недоліків через систему «Електронний суд» або поштою за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6.

3. Роз`яснити Фізичній особі-підприємцю Чигрину Миколі Максимовичу, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова