УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

02.10.2023Справа № 910/15083/23

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши

позовну заяву ОСОБА_1

до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про зняття арешту та заборони на нерухоме майно та визнання дій неправомірними

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач) про:

- визнання дій відповідача, які полягають у не знятті арешту та заборони відчуження на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1 , неправомірними;

- зняти арешт та заборону на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 3251767, зареєстровано 25.05.2006 реєстратором є: ШКДНК ЦМУ МЮ, підстава обтяження - постанова № 116/5 від 16.05.2006, належить власнику - позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що орган державної виконавчої служби після повернення стягувачу виконавчого документа про стягнення грошових коштів з позивачки, протиправно не зняв арешт та обтяження на належне їй нерухоме майно.

Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на підставі постанови № 116/5 від 16.05.2006 Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори 25.05.2006 зазначеною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження (реєстраційний номер 3251767) у вигляді заборони на нерухоме майно щодо належного позивачеві об`єкта нерухомого майна: частини квартири АДРЕСА_1 .

Спір виник через протиправну, за доводами позивача, бездіяльність посадових осіб Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття обтяжень з майна після повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно з частинами 3 - 5 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження").

Однак матеріали позовної заяви не дають підстав вважати, що обтяження нерухомого майна позивача були накладені у межах виконавчого провадження з виконання судового рішення, ухваленого Господарським судом міста Києва.

Відтак, для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 340/25/19).

Позивач оскаржує бездіяльність органу державної виконавчої служби не як сторона виконавчого провадження в порядку судового контролю, а шляхом пред`явлення негаторного позову, спрямованого на захист своїх цивільних прав.

Відтак цей спір, з огляду на суб`єктний склад учасників, не підлягає вирішенню господарським судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України він визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (частина 2 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що позовні вимоги заявлено з метою поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини пов`язані із зняттям арешту з майна, суд дійшов висновку, що цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Слід також зауважити, що відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Такі справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб`єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 4 Господарського процесуального кодексу України. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на вищевказані положення чинного процесуального законодавства, а також враховуючи правові висновки Верховного Суду, які відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України мають враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, оскільки предметом позову є зняття арешту з майна, власником якого є фізична особа, яка не є підприємцем, цей спір не відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України та, відповідно, не підпадає під юрисдикцію господарських судів, відтак суд вважає за необхідне, на підставі пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України, відмовити у відкритті провадження у справі та роз`яснити позивачеві, що цей спір належить до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Керуючись статтями 175, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту та заборони на нерухоме майно та визнання дій неправомірними.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 , що цей спір відноситься до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені статтями 254 - 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Нечай