ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2773/22

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: Р.М. Ковальчук

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 (суддя В.В. Литвинова, м.Одеса, повний текст складено 07.06.2023)

у справі № 916/2773/22

за позовом Одеського квартирно-експлуатаційного управління

до ОСОБА_1

про стягнення 631441,53 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 631441,53грн заборгованості, з яких: 166449,62 грн заборгованості з орендної плати, 15195,36 грн компенсації податку на землю, 35691,49 грн пені, 401820,34 грн неустойки та 12284,72 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами попереднім договором оренди від 06.07.2020 № 16.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Також змінено найменування позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (код 08038284, м. Одеса вул. Армійська 18) на Одеське квартирно-експлуатаційне управління (код 08038284, м. Одеса вул. Армійська 18).

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог чинного законодавства договір укладено та передано майно в користування відповідача без проведення конкурсу, без отримання дозволу Міністерства оборони України та Фонду державного майна України. Відсутність проведення необхідних дій, передбачених чинними нормативними актами, свідчить про те, що у сторін не виникли орендні правовідносини, тому у сторін спору відсутні будь-які зобов`язання щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна.

Суд відхилив посилання позивача на те, що з моменту підписання попереднього договору відповідач мав виконувати всі взяті на себе зобов`язання, оскільки за попереднім договором встановлюється виключно обов`язок протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

З огляду на викладене суд зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за попереднім договором оренди № 16 від 06.07.2020 у розмірі 229621,19грн (заборгованості з орендної плати, компенсації податку на землю, пені, 3 % річних) не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами не виникли орендні правовідносини, урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Законами України «Про оренду державного та комунального майна», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», у зв`язку із чим у позивача відсутнє право вимоги реального виконання зобов`язання, що встановлюється основним, а не попереднім договором.

У задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача неустойки на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України у розмірі 401820,34 грн суд відмовив, також посилаючись на відсутність у позивача права вимоги реального виконання зобов`язання, що встановлюється основним, а не попереднім договором.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Одеське квартирно-експлуатаційне управління звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 у даній справі скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним, оскільки містить елементи як попереднього договору (зобов`язання щодо укладення основного договору), так і умови договору оренди, що вбачається безпосередньо як з преамбули договору, так і зі змісту договору, який фактично містить всі істотні умови договору оренди.

При цьому скаржник зазначив, що про виникнення між сторонами правовідносин з оренди також свідчать дії сторін, а саме: підписання акту приймання-передачі нерухомого військового майна, відсутність жодних заперечень з боку відповідача щодо передачі йому в оренду обумовленого договором майна, надсилання рахунків на оплату орендної плати, листування сторін, під час якого позивачем зазначалось, зокрема, про наявність заборгованості з орендної плати.

Крім того, апелянт звернув увагу на те, що попередній договір не визнаний недійсним.

За наведених обставин скаржник зазначив, що з того моменту, коли відповідач підписав попередній договір та погодився з усіма його умовами, орендар має належним чином виконувати свої обов`язки відповідно до умов договору та норм діючого законодавства.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 у справі №916/2773/22. Встановлено відповідачу строк до 14.07.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 14.07.2023 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище норми або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення заявникові без розгляду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/2773/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

11.07.2023 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/2773/22.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 розгляд справи №916/2773/22 призначено на 22.08.2023 о 10:00 год

З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи в судовому засіданні, яке відбулось 22.08.2023, протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 26.09.2023 о 10:00 год.

Про оголошення в судовому засіданні 22.08.2023 перерви до 26.09.2023 о 10:00 год присутній в судовому засіданні представник позивача повідомлений під розписку.

ОСОБА_1 про дату, час та місце наступного судового засідання повідомлено ухвалою суду від 22.08.2023.

Окрім того, ухвалою суду від 22.08.2023, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вирішено розглянути апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 у справі №916/2773/22 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк.

Стосовно здійснення судом апеляційної інстанції повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги судова колегія зазначає, що ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 про відкриття апеляційного провадження, від 24.07.2023 про призначення справи до розгляду в судовому засіданні на 22.08.2023, від 22.08.2023 про повідомлення ОСОБА_1 про перерву в судовому засіданні до 26.09.2023, направлялись відповідачу за наявною в матеріалах справи адресою місця проживання, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, а саме: АДРЕСА_1 , проте вказані поштові відправлення повернуто оператором поштового зв`язку з довідкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Частинами п`ятою та шостою статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Колегія суддів зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (суд враховує mutatis mutandis висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), провадження № 11-268заі18).

Відтак, з огляду на приписи пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення ОСОБА_1 останньої ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023, якою її було повідомлено про те, що наступне судове засідання відбудеться 26.09.2023 о 10:00 год, є 31.08.2023 - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за адресою місця проживання, яка зареєстрована у встановленому законом порядку.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, а частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні ОСОБА_1 або її представника.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представника скаржника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

06.07.2020 між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Одеса (стороною-1) та ФОП Ігнатовою Т.І (стороною-2) укладено попередній договір оренди №16 (надалі договір).

У преамбулі договору зазначено, що його укладено тимчасово, до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору оренди, з метою залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності і життєдіяльності Збройних Сил України, в порядку, визначеному статтею 635 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 1.1. договору сторона-1 передає, а сторона-2 приймає у тимчасове строкове платне користування (оренду) нерухоме військове майно (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) - частину нежитлового приміщення загальною площею 93,3 кв.м в лікувальному корпусі (літ. В) військового містечка № НОМЕР_1 (Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Одеський») за адресою: м. Одеса пров. Лермонтовський, 2, вартість якого визначена на 17.10.2019 за незалежною оцінкою 784410,42 грн без ПДВ, тобто 8407,40 грн за 1 кв.м.

Назване у пункті 1.1. нерухоме майно позивач передає відповідачу під розміщення об`єктів господарювання, що діють на основі приватної власності і проводять господарську діяльність з медичної практики (пункт 1.2. договору).

Сторона-2 вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (пункт 2.1. договору).

Відповідно до пункту 2.2. договору передача майна не тягне за собою виникнення у сторони-2 права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а сторона-2 користується ним протягом строку, визначеному в договорі, до підписання основного договору.

У разі припинення цього договору майно повертається стороною-2 стороні-1 в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. Сторона-1 повинна скласти акт приймання-передачі та прийняти майно протягом одного місяця (пункт 2.3. договору).

Згідно із пунктом 3.1. договору оплата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (жовтень 2019 року) 13073,50 грн (розрахунок стартової плати за базовий місяць згідно додатку 3 до договору). Нарахування ПДВ на суму оплати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що оплата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування оплати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

За умовами пункту 3.3. договору оплата у розмірі 100% перераховується стороною-2 до державного бюджету (на спеціальний реєстраційний рахунок сторони-1 в територіальному органі Державного казначейства) щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків та актів виконаних робіт.

Оплата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до держбюджету відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексу інфляції, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (пункт 3.4. договору).

У розділі 5 договору передбачено обов`язки відповідача за договором, а саме: своєчасно і в повному обсязі сплачувати оплату за користування майном (пункт 5.1.); у разі припинення або розірвання договору повернути стороні-1 майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі, з врахуванням нормального фізичного зносу (пункт 5.8.); сплачувати фактичні комунальні послуги та енергоносії (пункт 5.11.); щомісячно компенсувати стороні-1 кошти у розмірі частини податку за землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, згідно виставлених рахунків (пункт 5.12).

Згідно із пунктом 9.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Цей договір діє з 06.07.2020 до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору оренди, до 31.12.2020. В разі якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити даний договір, а основний договір не буде укладено, даний договір пролонгується, але не більше ніж до 06.07.2021.

Згідно із пунктом 11.2. договору його додатками є: додаток 1 «Акт інвентаризації нерухомого військового майна»; додаток 2 «Акт приймання-передачі нерухомого військового майна; додаток 3 «Розрахунок стартової орендної плати за базовий місяць оренди»; додаток 4 «Копія витягу з ЄДРПОУ сторони-1»; додаток 5 «Копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця сторони-2».

06.07.2020 комісія, затверджена наказом начальника позивача № 1 від 02.01.2020, у складі сімох осіб, склали акт інвентаризації нерухомого військового майна - частини нежитлового приміщення, загальною площею 93,3 кв.м, в лікувальному корпусі (літ. В) військового містечка № 287 (Центр медичної реабілітації та санаторного лікування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») за адресою: м. Одеса пров. Лермонтовський, 2. За висновками проведеної інвентаризації, частина нежитлового приміщення в лікувальному копусі (літ.В) характеризується задовільним станом. ФОП Ігнатова Т.І. погодила зазначений акт своїм підписом та печаткою.

Також 06.07.2020 вищезазначена комісія позивача та ФОП Ігнатова Т.І. підписали акт приймання-передачі частини нежитлового приміщення, загальною площею 93,3 кв.м, в лікувальному корпусі (літ. В) військового містечка № 287 (Центр медичної реабілітації та санаторного лікування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») за адресою: м. Одеса пров. Лермонтовський, 2.

У позовній заяві позивачем зазначалось, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання за попереднім договором від 06.07.2020 №16.

Так, матеріали справи свідчать про те, що позивач неодноразово звертався до відповідача із претензіями, а саме:

-претензією №349 (від 04.01.2021 за вих.№28) про сплату 52107,95 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.01.2021, та складається з 49770,27 грн орендної плати за період з серпня по листопад 2020 року та 2337,68 грн податку на землю за жовтень листопад 2020 року;

-претензією №162 (від 06.08.2021 за вих.№2957) про сплату 173578,86 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.08.2021, та складається з 163059,02 грн орендної плати за 2021 рік та 10519,84 грн податку на землю за 2021 рік;

-претензією №197 (від 10.09.2021 за вих.№3390) про сплату 192265,86 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.09.2021, та складається з 179110,87 грн орендної плати за 2021 рік та 13154,99 грн податку на землю за 2021 рік;

-претензією №237 (від 08.10.2021 за вих.№3706) про сплату 210917,82 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.10.2021, та складається з 198060,22 грн орендної плати за 2021 рік та 12857,60 грн податку на землю за 2021 рік;

-претензією №280 (від 09.11.2021 за вих.№4088) про сплату 229779,57 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.11.2021, та складається з 215753,09 грн орендної плати за 2021 рік та 14026,48 грн податку на землю за 2021 рік;

-претензією №317 (від 01.12.2021 за вих.№4426) про сплату 248800,56 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.12.2021, та складається з 233605,20 грн орендної плати за 2021 рік та 15195,36 грн податку на землю за 2021 рік.

Також матеріали справи містять гарантійний лист ФОП Ігнатової Т.І. від 05.04.2021, за змістом якого відповідач просив дозволу позивача погасити заборгованість за договором від 06.07.2020 №16 у розмірі 105573,78 грн згідно наведеного у цьому листі графіку платежів.

Матеріали справи свідчать про те, що на час укладення попереднього договору оренди від 06.07.2020 №16 ОСОБА_1 діяла як фізична особа підприємець, однак, як вбачається із наявного в матеріалах витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 27.07.2020 на підставі власного рішення нею було припинено підприємницьку діяльність.

Мотивуючи позов позивач зазначив, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувала умови попереднього договору, з огляду на що у неї виникла заборгованість з орендної плати в сумі 166449,62 грн за період з вересня 2020 року по 06.07.2021 та заборгованість за компенсацію земельного податку в сумі 15195,36 грн за період з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року.

У зв`язку з простроченням оплати орендної плати, позивачем нараховано 12284,72грн - 3% річних за період з вересня 2020 року по липень 2022 року, а також 35691,49 грн пені за період з вересня 2020 року по жовтень 2021 року.

Крім того, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 08.08.2022 у справі № 916/3479/21 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса до Фізичної особи - підприємця Ігнатової Тетяни Іванівни про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з нежитлових приміщень, яке набрало законної сили, встановлено, що 06.07.2021 закінчився строк дії попереднього договору оренди №16 від 06.07.2020, позивач просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі 401820,34 грн за період з 07.07.2021 по липень 2022 року на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за користування майном після закінчення договору.

Позиція суду апеляційної інстанції

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 «Найм (оренда)» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України та статей 283- 291 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 283 Господарського кодексу України, відповідно до якої за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині першій статті 284 Господарського кодексу України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

Предметом попереднього договору оренди від 06.07.2020 №16 є передання позивачем відповідачу у строкове платне користування (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) нерухомого військового майна.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, будинки, споруди.

Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна регламентовані Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент укладення договору).

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» унормовано, що відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає:

-прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду;

-внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронна торгова система);

-прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків;

-опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС;

-розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду;

-проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

В той же час, особливості передачі в оренду чи на умовах позички рухомого та нерухомого майна у Збройних Силах України визначені статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору).

Згідно з частинами першою, третьою статті 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам. Забороняється надання в оренду озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки.

Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»).

В силу частин четвертої-шостої статті 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України. Оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.

Постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000 затверджено Порядок надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду (далі Порядок).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що дозвіл на передачу юридичним і фізичним особам закріпленого за військовими частинами рухомого та нерухомого військового майна в оренду, за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки, надається військовим частинам, зареєстрованим як суб`єкти господарської діяльності у Збройних Силах, за умови, що це не заподіюватиме шкоди їх бойовій та мобілізаційній готовності (не впливатиме на повноту, своєчасність та якість виконання поставлених перед військовими частинами завдань у мирний та воєнний час).

У пункті 4 Порядку вказано, що дозвіл військовим частинам на передачу в оренду нерухомого військового майна надається Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).

Передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна за погодженням з Міноборони (пункт 5 Порядку).

Положеннями пунктів 6, 7 Порядку унормовано, що оцінка вартості нерухомого військового майна проводиться відповідно до Методики оцінки вартості об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995. Оцінка вартості військового майна проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв). Акти оцінки вартості майна, що передається в оренду, погоджуються з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) і затверджуються Міноборони. Оцінка вартості майна передує проведенню конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна.

За умовами пунктів 8, 9 Порядку військові частини визначають переліки військового майна, яке без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності може бути передано в оренду, і подають їх на затвердження Міністрові оборони. Відомості про майно, яке включено до затверджених переліків, підлягають опублікуванню у засобах масової інформації. Зазначена інформація є підставою для проведення конкурсів на передачу в оренду відповідного військового майна.

Згідно з пунктом 10 Порядку після проведення конкурсу військова частина у п`ятиденний термін з дати затвердження його результатів подає до Міноборони або до уповноваженого ним органу військового управління: лист-клопотання про надання дозволу на передачу військового майна в оренду; копію свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах; проект договору оренди військового майна; акт оцінки вартості військового майна, що передається в оренду; розрахунок орендної плати за перший місяць оренди після укладення договору оренди, здійснений відповідно до вимог законодавства і підписаний командиром (начальником) та головним бухгалтером (начальником фінансової служби) військової частини; копію свідоцтва про державну реєстрацію орендаря як суб`єкта підприємницької діяльності.

У разі оренди нерухомого військового майна подані матеріали розглядаються Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління у місячний термін. Під час розгляду зазначених матеріалів Міноборони або уповноважені ним органи військового управління погоджують питання про надання дозволу на оренду майна та проект договору його оренди з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) за місцезнаходженням цього майна. Фонд державного майна чи його регіональні відділення (представництва) розглядають надіслані матеріали та проекти договорів оренди нерухомого військового майна і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилають відповідно Міноборони або уповноваженим ним органам військового управління свої висновки стосовно надання дозволів на передачу військового майна в оренду та укладення договорів. Міноборони або уповноважені ним органи військового управління враховують зазначені у пункті 12 цього Порядку висновки під час підготовки дозволів на передачу нерухомого військового майна в оренду та висновку стосовно укладення договорів оренди. Дозволи на передачу рухомого військового майна в оренду оформлюються відповідними наказами Міноборони або керівників уповноважених ним органів військового управління і надсилаються військовим частинам разом з висновками стосовно укладення договорів оренди, які є обов`язковими для урахування ними під час підписання зазначених договорів (пункти 11-14 Порядку).

Таким чином, Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» та Порядком передбачено, що укладення договору оренди державного військового нерухомого майна обов`язково має відбуватися на конкурсній основі, проведенню такого конкурсу мають передувати одержання дозволу Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями на право надавати майно в оренду, здійснення оцінки вартості майна, що впливає на встановлення розміру орендної плати, яка є істотною умовою такого виду договорів.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження того, що оспорюваний договір було укладено на конкурсній основі та за наявності відповідного дозволу Міноборони або уповноважених ним органів військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями.

Крім того, із розрахунку стартової плати за базовий місяць оренди державного (військового) нерухомого майна, що знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, який є додатком №3 до попереднього договору оренди від 06.07.2020 №16, вбачається, що вартість об`єкта оренди становить 784410грн грн відповідно до оцінки від 17.10.2019. Однак докази того, що дана оцінка від 17.10.2019 була здійснена відповідно до Методики оцінки вартості об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629, комісією до складу якої входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв), у матеріалах справи відсутні.

За встановлених у цій справі фактичних обставин та правового регулювання колегія суддів дійшла висновку, що позивач на підставі попереднього договору передав відповідачу в оренду державне військове нерухоме майно без дотримання визначеної чинним законодавством процедури, що свідчить про те, що у сторін не виникли орендні правовідносини, а тому у сторін спору відсутні будь-які зобов`язання щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна.

У зв`язку з наведеним, спростовуються твердження апелянта про те, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним.

Попередній договір, який було укладено між сторонами, передбачав зобов`язання сторін укласти договір оренди у майбутньому відповідно до законодавчо встановленої процедури передачі в оренду військового майна.

Колегією суддів встановлено, що після закінчення попереднього договору основний договір оренди між сторонами укладено так і не було.

За приписами частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Аналогічну норму містить стаття 182 Господарського кодексу України, відповідно до якої за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Таким чином, в силу правової конструкції попереднього договору, визначеної статтями 635 Цивільного кодексу України та статтею 182 Господарського кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Натомість, як вбачається зі змісту укладеного сторонами попереднього договору, окрім зобов`язання укласти основний договір оренди, сторони також домовилися про те, що відповідач може до моменту підписання основного договору використовувати частину нежитлового приміщення (пункт 1.1. договору) за щомісячну плату.

При цьому попередній договір від 06.07.2020 №16 не визнано судом недійним, сторонами не заявлено суду відповідних вимог, а в силу положень частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, судом першої інстанції було вірно враховано правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 15.07.2019 у справі №926/225/17, згідно із яким відповідно до частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попередній договір лише встановлює обов`язок сторін протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1)спонукання до укладення основного договору; 2) фіксації умов основного договору. В силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу).

Тому посилання апелянта на те, що з моменту підписання попереднього договору відповідач мав виконувати всі взяті на себе зобов`язання, не приймаються колегією суддів до уваги, адже за попереднім договором встановлюється виключно обов`язок протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Беручи до уваги наведене вище колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за попереднім договором оренди №16 від 06.07.2020 у розмірі 229621,19 грн (орендної плати, компенсації податку на землю, пені, 3 % річних) не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами не виникли орендні правовідносини, урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Законами України «Про оренду державного та комунального майна», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», у зв`язку із чим у позивача відсутнє право вимоги реального виконання зобов`язання, що встановлюється основним, а не попереднім договором.

З цих же мотивів суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача неустойки на підставі частини другої 785 Цивільного кодексу України у розмірі 401820,34 грн.

Місцевий господарський суд звернув увагу на те, що фактична передача майна, проведення відповідачем орендних платежів, за відсутності укладеного між сторонами основного договору оренди, здійснювалось в порушення вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим правильно не прийняв до уваги вказані обставини при вирішенні спору у цій справі і не надавав оцінки доказам здійснення відповідачем платежів по попередньому договору оренди і, відповідно, наявності чи відсутності боргу з орендної плати та компенсації земельного податку.

Висновки суду апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника не спростовують висновків Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає, а у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 у справі №916/2773/22 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.09.2023.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран