ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року Справа № 915/1405/21

м. Миколаїв.

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Коваль С.М.,

за участі секретаря Табачної О.С.

та представників сторін:

від позивача: не присутні;

від відповідача: не присутні;

розглянувши справу № 915/1405/21

За позовом: акціонерного товариства Українська залізниця,

вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680;

в особі Регіональної філії Одеська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця,вул. Пантелеймонівська, 19,м. Одеса, 65012;

адреса для листування: вул. М.Грушевського, 10, м.Знам`янка, Кіровоградська область, 27400;

до Департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, б-р. Цвіточний, буд. 4, м.Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55000;

про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2020 рік.,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерним товариством Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця (далі - АТ Українська залізниця) пред`явлено позов до Департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради (далі Департамент) з позовом про стягнення збитків у розмірі 127714 грн. 92 коп. за пільгове перевезення пасажирів у 2020 році, з посиланням на порушення Департаментом умов укладеного з позивачем договору від 19.01.2020 № 48 про здійснення компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом на приміському та міжміському сполученні за рахунок коштів місцевого бюджету (далі- договір), а саме, умов щодо своєчасної та у повному обсязі компенсації позивачу, як перевізнику, коштів за фактично перевезених у 2020 році пільговиків, внаслідок чого утворився основний борг.

АТ Українська залізниця також просить суд про стягнення з Департаменту грошових коштів на відшкодування судових витрат.

За такими вимогами ухвалою суду від 22.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України ? п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. При цьому, судом визначено розглянути вказану справу №915/1405/21 поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі короновірусу COVID-19.

Департамент у відзиві, зареєстрованому у суді 13.10.2021 за вх. № 15358/21, позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, так як Департамент, як передбачено п.п. 2.2., 3.1.1 договору та рішенням Южноукраїнської міської радив від 16.04.2020 №127 Про затвердження Порядку використання коштів міського бюджету на виконання міської комплексної Програми Турбота на 2018-2022 роки, затвердженої рішенням Южноукраїнської міської ради від 14.12.2017 №926 у новій редакції, здійснено за рахунок коштів місцевого бюджету, відшкодування витрат у розмірі 60194 грн. 51 коп. з пільгового перевезення пасажирів, які зареєстровані на території замовника та мають таке право, а не за всіх громадян пільгової категорії.

Ухвалою суду від 23.02.2023 провадження у справі №915/1405/21 зупинено до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Верхового Суду справи № 916/3938/21.

Ухвалою суду від 03.07.2023 поновити провадження у справі та розгляд призначено на 20 липня 2023.

Ухвалою суду від 20.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Між Акціонерним товариством Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця (перевізником) та Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, який є перейменовано в управління соціального захисту населення Южноукраїнської міської ради (далі-Управління), яке є його правонаступником, укладено договір про здійснення компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом на приміському та міжміському сполученні за рахунок коштів місцевого бюджету від 19.01.2020 № 48, предметом якого є відносини перевізника та Управління по забезпеченню перевезень та відшкодуванню з міського бюджету витрат пов`язаних з перевезенням залізничним транспортом приміського та далекого (внутрішнього) сполучення на приміських сполученні та міжміських маршрутах пільгової категорії громадян, які мають таке право відповідно до чинного законодавства та зареєстровані на території замовника (п. 2.1 договору).

Згідно умов договору, перевізник зобов`язався здійснити перевезення залізничним транспортом громадян, що користуються правом пільгового проїзду згідно з відповідним посвідченням та зареєстровані на території замовника, а Управління після перевірки рахунку наданого перевізником, списку пільговиків та акту виконаних робіт відшкодувати кошти перевізнику за громадян, які мають таке право відповідно до чинного законодавства та зареєстровані на території замовника (п.п. 2.2, 3.1.1 договору).

Крім того, перевізник зобов`язався щомісяця, до 10 числа, надавати Управлінню розрахунки щодо вартості наданих пільговикам у минулому місяці за формою 2-пільга та акти звіряння розрахунків за надані послуги пільговикам зареєстрованим на території замовника формою 3-пільга, а Управління здійснювати компенсацію перевізнику на протязі 10 календарних днів за рахунок місцевого бюджету за пільговий проїзд окремим категоріям громадян в межах річних лімітів передбачених міською комплексною програмою Турбота на зазначений напрямок, відповідно до порядку відшкодування витрат за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян на приміських та міжміських маршрутах, на підставі розрахунків за формою 2-пільга на паперових носіях та актів звіряння розрахунків за надані послуги пільговикам, зареєстрованим на території замовника за формою 3-пільга, наданих перевізником (пп. 3.16, 3.2.1 договору).

Сторонами погоджено, що договір вступає у дію з моменту підписання сторонами та скріплення печаткою і діє: в частині надання послуг до 31.12.2020 включно; в частині виконання фінансових зобов`язань замовника до їх повного виконання (п. 7.1 договору з урахуванням додаткової угоди від 01.04.2020).

У період січень-грудень 2020 АТ Українська залізниця здійснило перевезення залізничним транспортом 4531 пасажирів (кількість оформлених пільгових проїзних документів (квитків), які мають право пільгового проїзду, зі станцій м.Южноукраїнськ на загальну суму 127714 грн. 92 коп., що підтверджується відповідними щомісячними обліковими формами, типова форма яких затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 №1359 (а.с. 12-21).

За твердженнями Управління, ним у 2020 році перераховано позивачу грошові кошти в загальній сумі 60194 грн. 51 коп., і таке підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та актами звіряння розрахунків (а.с. 54-78).

Разом із тим, АТ Українська залізниця зазначає, що всі станції, де було реалізовано залізничні квитки, перебувають в безпосередній територіальній компетенції м.Южноукраїнська, відповідача не компенсував позивачу витрати за пільгові перевезення пасажирів з січня по грудень 2020, які становлять 127714 грн. 92 коп., і позивач просить суд про стягнення з Управління саме цієї суми.

Цивільним законодавством визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ст. 908 ЦК України).

Акціонерне товариство "Українська залізниця" є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", предметом діяльності якого є, зокрема надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу визначені Законом України "Про залізничний транспорт".

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону "Основи організації перевезень на залізничному транспорті" перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень.

За ч. 6 ст. 9 цього Закону для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Законодавством установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (ч.ч. 3, 4 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України).

Позивач є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, і метою його діяльності, як учасника господарських відносин, є, зокрема, одержання прибутку, відповідно до ч. 2 ст. 3 ГПК України.

З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, згідно ч. 1 ст. 167 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин; по-друге, держава, в порядку ст. 170 ЦК України, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Таким чином, у Товариства виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку - Закону України "Про залізничний транспорт"), а не БК України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої позивач не належить. Тому застосування положень цього Кодексу у контексті визначення особи-боржника у цивільних правовідносинах є помилковим.

Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" відповідає і приписам БК України.

Так, розділ ІV цього кодексу регулює міжбюджетні відносини, тобто, відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України.

Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень (стаття 81 БК України).

Статтею 89 БК України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

За підпунктом "є" пункту 9 частини першої статті 87 БК України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Наразі такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною демократичною, соціальною, правовою державою.

Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до ч.6 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки визначаються виключно законами України.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму

Статтею 17 цього Закону унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону).

За статтею 19 Закону "Порядок визначення та застосування державних соціальних гарантій в реалізації державної соціально-економічної політики" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (частина перша статті 20 цього Закону).

Отже, покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Належним представником держави буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Таким чином, у відповідності до ч. 6 ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт", збитки залізничного транспорту загального користування відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів - залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо запровадження відповідних пільг, тому пільги, введені законами України, мали компенсуватися з державного бюджету, оскільки їх було введено органом державної влади.

Ураховуючи вищевикладене, суд визнає, що саме держава як замовник послуг є боржником у цих правовідносинах (така точка зору викладена у постанові ).

З огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а судом не встановлено наявність відповідної державної програми, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити.

Інші аргументи відповідача також не можуть слугувати підставою для відмови у задоволені позовних вимог, оскільки стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно ст. 129 ГПК України, у разі відмови у позові, судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оформлене відповідно до статті 238 цього Кодексу, рішення підписано 22.09.2023, у зв`язку із перебуванням судді у плановій відпустці.

Суддя С.М. Коваль.