УХВАЛА

26 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 921/737/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Міщенко І.С.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

представник сторін в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного аграрного підприємства "Верховина"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.05.2023

та рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.12.2022

у справі № 921/737/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агролан-3"

до Приватного аграрного підприємства "Верховина"

про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агролан-3» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Приватного аграрного підприємства «Верховина» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача з нежитлових будівель: автогаражів в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. №21а, Тернопільського (Зборівського) району Тернопільської області; майстерні тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. №21 г, Тернопільського (Зборівського) району Тернопільської області; будівлі складу тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. 21 б, Тернопільського (Зборівського) району Тернопільської області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ "Агролан-3" на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 25.10.2012, свідоцтва про право власності на майновий пай члена кооперативу сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ТР-ХІ №015457 виданого Мшанецькою сільською радою від 29.07.2013, є власником нерухомого майна в с. Мшанець, по вул. Загребля, Тернопільського р-н, Тернопільської обл.: нежитлової будівлі майстерні тракторної бригади по вул. Загребля, буд. №21г ; нежитлової будівлі складу тракторної бригади по вул. Загребля, буд. №21б та нежитлової будівлі автогаражів по вул. Загребля, буд. 21а. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірне майно зареєстровано 21.09.2017 на праві власності за ТОВ "Агролан-3", а між ним та Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області 28.12.2020 та 21.05.2021 укладено договори оренди земельних ділянок площею 1,2480 га за кадастровим номером :01:002:0226 та 0,41 га за кадастровим номером :01:002:0311, на яких розташовані зазначені будівлі, та за оренду землі позивач сплачує податок та орендну плату. Однак, позивач не може користуватися власним майном, оскільки відповідач чинить перешкоди, підтвердженням чого є акт про обстеження земельної ділянки від 06.07.2021, складений старшим інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, у якому зазначено, що земельні ділянки площею 1,2480 га за кадастровим номером :01:002:0226 та 0,41 га за кадастровим номером :01:002:0311 використовує ПАП "Верховина".

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.12.2022 (суддя Стадник М.С.), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 (колегія суддів у складі: Малех І.Б. - головуючий, Гриців В.М., Зварич О.в.), позов задоволено. Зобов`язано відповідача усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном належному на праві власності позивачу, а саме: виселити відповідача з належних на праві власності позивачу нежитлових будівель: будівлі майстерні тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. 21г, Тернопільського р-н, Тернопільської обл.; нежитлової будівлі складу тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. 21б, Тернопільського р-н, Тернопільської обл.; нежитлової будівлі автогаражів в с. Мшанець, вул. Загребля, буд.21а, Тернопільського р-н, Тернопільської обл.

Судами обох інстанцій встановлено, що Рішенням загальних зборів співвласників майнових паїв КСГП "Верховина", оформленим протоколом від 21.10.2012, виділено майно в натурі в рахунок частки пайового фонду для окремих власників з подальшим правом оформити право власності в порядку передбаченому законом, зокрема - ТОВ "Агролан-3" на автогаражі та склад тракторної бригади в с. Мшанець.

Відповідно до акта прийому-передачі майна від 25.10.2012 комісією (уповноважена група співвласників майнових часток колишнього КСГП "Верховина" с. Мшанець, Зборівського району, Тернопільської області діє від імені співвласників майнових часток в кількості 386 чоловік), склад якої затверджений рішенням зборів від 21.10.2012, передано ТОВ "Агролан-3": будівлі і споруди, зокрема: - будівлю майстерні тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. 21г, визначеною оціночною вартістю 60 тис. грн; - будівлі і споруди автотракторної заправки в с. Мшанець по вул. Загребля, буд. 21в, Зборівського району, Тернопільської області визначеною оціночною вартістю 20 тис. грн; - будівлю адмінбудинку (праве крило другого поверху) в с. Мшанець по вул. Центральна, буд 31б, Зборівського району, Тернопільської області визначеною оціночною вартістю 90 тис. грн; - будівлі автогаражів в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. 21а, Тернопільського району, Тернопільської області визначеною оціночною вартість 15 тис. грн. та будівля складу тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд. №21б, Тернопільського району, Тернопільської області оціночною вартістю 5 тис. грн., акт підписаний головою, членами комісії, представником ТОВ "Агролан-3" та головою Мшанецької сільської ради Зборівського району, без зауважень.

В подальшому, ТОВ "Агролан-3" звернулося 26.07.2013 до Мшанецької сільської ради із заявою про видачу свідоцтва на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) КСГП "Верховина" с. Мшанець Зборівського району на загальну суму 620 634 грн на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП ОСОБА_1 на суму 76 794,00 грн, що складає 9,32% пайового фонду КСГП, договору про купівлю продаж паю між ОСОБА_1 та ТОВ "Агролан-3" за 2013 рік, протоколу загальних зборів співвласників КСГП "Верховина" від 21.10.2012, договору купівлі-продажу майнових паїв за 2012 про продаж часток в користь ТОВ "Агролан-3" номінальною вартістю 543 849,00 грн, що складає 65,59%, свідоцтва на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства КСГП "Верховина" з відмітками про відчуження часток.

Головою Мшанецької сільської ради ОСОБА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Мшанецької сільської ради від 29.07.2013 №29, видано 29.07.2013 ТОВ "Агролан-3" свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ТР-ХІ №015457, згідно з яким частка ТОВ "Агролан-3" визначена в розмірі 620 643 грн або 74,91 відсотків від загальної вартості майна пайового фонду КСП 849 150,00 грн, станом на 01.06.2001. На звороті свідоцтва зазначено, що з майнового фонду КСГП "Верховина" с. Мшанець Зборівського районну, Тернопільської області виділено в натурі ТОВ "Агролан-3" нерухоме майно, зокрема: будівлю майстерні тракторної бригади, будівлю автогаражів та будівлю складу тракторної бригади.

Постановою Зборівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 28.12.2013 закрито кримінальне провадження за фактом перевищення службових повноважень головою Мшанецької сільської ради ОСОБА_2 за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 Кримінального кодексу України, відкритого за заявою ОСОБА_3 про те, що головою сільської ради безпідставно видано ТОВ "Агролан-3" свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства КСГП "Верховина" (майновий сертифікат).

Держаним реєстратором Музика І.Є. Тернопільської обласної філії комунального підприємства "Центр реєстрації прав" Корецької районної ради Рівненської області, Тернопільської області на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 25.10.2012, свідоцтва про права власності ТР-І №015457 від 29.07.2013, технічного паспорта від 21.08.2013 зареєстровано 18.09.2017 право власності за ТОВ "Агролан-3" на будівлю майстерні тракторної бригади за адресою: с. Мшанець, вул. Загребля, буд. 21г, Тернопільського р-н., Тернопільської обл., нежитлової будівлі складу тракторної бригади в с. Мшанець, вул. Загребля, буд.21б, Тернопільського р-н., Тернопільської обл. та нежитлової будівлі автогаражів в с. Мшанець, вул. Загребля, буд.21а, Тернопільського р-н., Тернопільської обл., що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

Між ТОВ "Агролан-3" (орендар) та Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області (орендодавець), укладено договори оренди землі, а саме:

- договір оренди землі від 28.12.2020, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка площею 1,2480га за кадастровим номером :01:002:0226 із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на якій наявні об`єкти нерухомого майна, а саме нежитлова будівля майстерні тракторної бригади, загальною площею 371,6 кв.м, дані внесено в Державний реєстр речових прав 31.12.2020;

- договір оренди землі від 21.05.2021, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка площею 0,4100га за кадастровим номером :01:002:0311 із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на якій наявні об`єкти нерухомого майна, а саме автогаражі, загальною площею 464,6 кв.м, дані внесено в Державний реєстр речових прав 27.05.2021.

Старшим інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області за результатами проведеної перевірки дотримання вимог земельного законодавства складено акти обстеження №№ 1002ДК/0193 АО/10/01-21, 1002ДК/0192 АО/10/01-21 та 1002ДК/0940 АП/09/01-21 від 06.07.2021, у яких зазначено, що земельні ділянки площею 1,2480 га за кадастровим номером :01:002:0226 та 0,41 га за кадастровим номером :01:002:0311 використовує без правових підстав ПАП "Верховина" в особі директора Буяр Я.М. та засновника ПАП «Верховина» ОСОБА_3 , та на усунення порушення видано припис від 06.07.2021 року №1002ДК/0499Пр/03/01-21.

Посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у користування вищезазначеним майном та завдає фінансової шкоди господарській діяльності позивачу, як власнику майна, останній звернувся до суду з позовом у даній справі.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ПАП «Верховина» не підтвердила належними та допустимими доказами законного права на користування спірними приміщеннями, яке належить на праві власності ТОВ «Агролан-3», а відтак позовні вимоги підлягають задоволено.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи скаржника зводяться до того, що суди залишили поза увагою той факт, що станом на 25.10.2012 ТОВ «Агролан-3» не був членом КСГП та не мав жодного відношення до пайовиків КСГП «Верховина», а став ним лише 29.07.2013, відтак спірне майно пайовики не могли та не мали законного права виділяти його в натурі не члену КСГП «Верховина». Також позивачем не надано суду жодних доказів того, що станом на 21.10.2012 ТОВ «Агролан-3» був співвласником майнових паїв КСГП «Верховина», а надано лише свідоцтво про право власності на майновий пай серії ТР-ХІ № 015457 від 29.07.2013, видане ТОВ «Агролан-3», що підтверджує той факт, що позивач став співвласником майнових паїв лише в 2013 році. Крім того, як встановлено у справі № 1907/1412/2012, ОСОБА_4 , як фізична особа не є власником нежитлової будівлі майстерні тракторної бригади та автотракторної заправки. Як голова комісії по розподілу, оцінці, реалізації та розподілу коштів власників майнових паїв КСГП «Верховина» - ПАП «Верховина» , Гнатко не наділений повноваженнями на розпорядження вищевказаним майном. Проте суд першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою твердження відповідача, яке підтверджене відповідними рішеннями судів, чим порушили вимоги ч. 4 ст. 75 ГПК України. Спірні будівлі з 2007 року по даний час перебувають під арештом згідно з ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 19.07.2007 у справі № 2-409/04. Проте судом першої інстанції зазначалось, що вказаний арешт автоматично втратив чинність з набранням рішення законної сили, а суд апеляційної інстанції зазначив, що «відповідно до інформації Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 24.09.2020 будівля майстерні тракторної бригади площею 371,6 кв.м., власник ТОВ «Агролан-3», вул. Загребля,21 г - відомості щодо заборон відчуження відсутні; склад тракторної бригади вул. Загребля, 21 б, площею 453,4 кв.м. - обтяження внесено 05.08.2020 на підставі ухвали Зборівського районного суду від 16.07.2020 у справі № 599/2165/19.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 17.03.2013 у справі №6-21250св13, постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16, відповідно до яких якщо відчужується майно, на яке був накладений арешт, це порушує публічний порядок (на підставі ст. 228 ЦК України), навіть якщо така заборона з тих чи інших причин не була зареєстрована у відповідному реєстрі.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.07.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.09.2023 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 28.08.2023.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 01.09.2023 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, поданий 28.08.2023, у якому він просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків та помилковість доводів скаржника.

В свою чергу, 19.09.2023 від відповідача надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Так скаржник вказує на те, судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 17.03.2013 у справі №6-21250св13, постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16, відповідно до яких якщо відчужується майно, на яке був накладений арешт, це порушує публічний порядок (на підставі ст. 228 ЦК України), навіть якщо така заборона з тих чи інших причин не була зареєстрована у відповідному реєстрі.

Колегія суддів одразу відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 17.03.2013 у справі №6-21250св13, оскільки підставою касаційного оскарження судових рішень у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не ухвалі вищого спеціалізованого суду.

В свою чергу, у справі № 755/9215/15-ц ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0611 га у межах згідно з планом, розташовану на вул. Променевій у м. Києві, № 61 Садове товариство «Київський ЕВРЗ» у Дніпровському районі міста Києва (далі - с/т «Київський ЕВРЗ») з кадастровим номером :66:662:0003, за ОСОБА_6 , видане 13.08.2013 та зареєстроване у Реєстрі нотаріальних дій за № 7228 приватним нотаріусом, скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_6 ; визнати за ОСОБА_5 право власності на спірну земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.10.2007 вказана земельна ділянка була подарована їй ОСОБА_7 . Приватний нотаріус 13.08.2013 при видачі свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_6 не з`ясував, що ця земельна ділянка останній не належить. Зазначала те, що факт реєстрації цієї земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачкою перешкоджає їй здійснити реєстрацію земельної ділянки на своє ім`я.

Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Дніпровського районного суду міста Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду, позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0611 га та скасовано рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_6 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У постанові від 13.11.2019 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на час укладення договору дарування (26.10.2007) чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому ОСОБА_5 , яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що суди попередніх інстанцій до правовідносин, що виникли між сторонами, не застосували положення статей 125, 126 ЗК України, Закону № 1952-IV щодо отримання державного акта на право власності на земельну ділянку та обов`язкової державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Стаття 126 ЗК України у редакції, чинній на час передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_6 за актом про передачу арештованого майна (17.07.2013), передбачала, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, з 01.01.2013 право власності на земельну ділянку посвідчувалося на загальних засадах посвідчення права власності на об`єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видавав державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ураховуючи те, що позивачка, отримавши спірну земельну ділянку згідно з договором дарування від 26.10.2007, не отримала державний акт, не зареєструвала своє речове право на ділянку, а із заявою про проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку звернулася лише 29.04.2013, то на час складення акта опису й арешту майна від 01.08.2012 не набула права власності на нього, бо власником земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, розташованої по вул. Променевій у с/т «Київський ЕВРЗ», у Державному реєстрі значився ОСОБА_7 .

Реєстрація права власності у період, коли на майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону. Так, на час реєстрації ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку у квітні 2013 року уже існував акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем ВДВС, відповідно до якого на спірну земельну ділянку було накладено арешт.

Частиною 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХIV) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частини перша, друга статті 57 Закону № 606-ХIV).

Відповідно до ч. 5 ст. 57 Закону № 606-ХIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна (частина шоста статті 57 Закону № 606-ХIV).

Отже, під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.

У постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

За таких обставин власником спірної земельної ділянки на час подання позову є ОСОБА_6 , яка отримала цю ділянку 17.07.2013 за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу та 13.08.2013 зареєструвала право власності ділянки на своє ім`я, отримала відповідне свідоцтво, що відповідає вимогам ЦК України, ЗК України та Закону № 1952-IV.

Що ж до постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16, то у вказаній справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом посилаючись на те, що з 2005 року їм на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , яку вони 18.11.2010 передали в іпотеку публічному акціонерному товариству «Банк «Камбіо» (далі ПАТ «Банк «Камбіо», Банк), виступивши майновими поручителями ТОВ «Східна мастильна компанія» щодо виконання останнім обов`язків із повернення узятих у кредит коштів згідно з Генеральною кредитною угодою від 17.11.2010, укладеною між ТОВ «Східна мастильна компанія» та ПАТ «Банк «Камбіо».

Згодом, використавши іпотечний договір, відповідач ПАТ «Банк «Камбіо» незаконно привласнив квартиру АДРЕСА_1 і на початку 2014 року ними, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , було ініційовано судовий розгляд спору щодо скасування реєстрації права власності Банку; під час розгляду такої справи Подільський районний суд м. Києва ухвалою від 30.05.2014 забезпечив їх позов шляхом установлення заборони проводити будь-які дії, пов`язані з відчуженням зазначеної квартири. Незважаючи на те, що Банк був обізнаний про забезпечення їх позову, він порушив відповідну заборону й у період її дії продав квартиру ОСОБА_10 згідно з договором купівлі-продажу від 12.09.2014; ОСОБА_10 , у свою чергу, 16.09.2014 передав квартиру в заставу ОСОБА_11

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначали, що договір купівлі-продажу від 12.09.2014 укладений з порушенням вимог закону та порушує їх права, й у зв`язку з цим просили визнати зазначений договір недійсним та визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.06.2015 позов задоволено частково, постановлено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.2014 ПАТ «Банк «Камбіо» та ОСОБА_10 ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.09.2015 рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва залишено без змін.

Верховний Суд України у своїй постанові зазначив, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 домагаються визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2014, стороною (сторонами) якого вони не є.

В обґрунтування позову позивачки зазначили, що предмет оспорюваного ними договору квартира АДРЕСА_1 , одночасно є предметом іншого їх позову до ПАТ «Банк «Камбіо», який розглядається окремо та по суті не вирішений. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 посилалися на те, що вони є власниками зазначеної квартири та в іншому судовому провадженні оспорюють законність проведення реєстрації права власності на квартиру за Банком, тому відчуження ПАТ «Банк «Камбіо» спірної квартири під час дії судової заборони, накладеної на забезпечення їх позову, порушує їх права.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

З огляду на вищенаведене та встановлені судами в справі, яка переглядається, обставини і факти, Верховний Суд України виснував помилковим висновок судів апеляційної та касаційної інстанцій про те, що квартира АДРЕСА_1 станом на час укладення оспорюваного договору (12.09.2014) під забороною на відчуження фактично не перебувала.

Разом з тим на час розгляду справи, рішення в якій переглядалось Верховним Судом України, було завершено розгляд по суті іншої справи за позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в рамках якої Подільський районний суд м. Києва постановив ухвалу від 30.05.2014 та встановив заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 . Так, за результатами повторного апеляційного розгляду іншої справи апеляційний суд м. Києва своїм рішенням від 18.05.2015 рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.08.2014 скасував і ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ПАТ «Банк «Камбіо» про визнання недійсним правочину зі здійснення реєстрації права власності Банку на квартиру та скасування запису про реєстрацію права власності.

З огляду на таке, первісний спір, не завершений процес судового розгляду якого слугував підставою звернення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.09.2014, станом на час перегляду Верховним Судом України справи вже вирішений по суті, в задоволенні іншого позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовлено й відповідне рішення апеляційного суду набрало законної сили, залишене без змін судом касаційної інстанції.

Отже, станом на час перегляду справи Верховним Судом України відпали підстави вважати порушеними права та інтереси ОСОБА_8 і ОСОБА_9 укладенням оспорюваного ними договору купівлі-продажу квартири, оскільки судом визнано безпідставними їх претензії на предмет зазначеного договору - квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, позов ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у справі, яка переглядається, не може бути задоволений.

Відтак, правовідносини у справі № 755/9215/15-ц, №6-605цс16 та № 921/737/21 не є подібними а ні за предметами позову, а ні за підставами позову, як і встановленими судами фактичними даними та матеріально-правовим регулюванням. Крім цього, у справі № 921/737/21 суди встановили, що відповідно до інформації Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 24.09.2020: - будівля майстерні тракторної бригади площею 371,6 кв.м., власник ТОВ "Агролан-3", вул. Загребля, 21 г- відомості, щодо заборон відчуження відсутні; склад тракторної бригади вул. Загребля, буд. 21 б, площею 453,4 кв.м.- обтяження внесено 05.08.2020 на підставі ухвали Зборівського районного суду від 16.07.2020 у справі №599/2165/19. Відтак, доводи відповідача, щодо перебування будівлі майстерні тракторної бригади під арештом станом на дату 29.07.2013, дата отримання ТОВ "Агролан-3" свідоцтва (майнового сертифікату) є такими, що не знайшли свого підтвердження, і даний висновок не спростовано скаржником.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").

Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, оскільки правовідносини у справах № 755/9215/15-ц, №6-605цс16 та розглядуваній не є подібними.

В свою чергу, інші доводи скаржника не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, па тому Верховним Судом не переглядаються. Положення ГПК України покладають обов`язок з визначення підстав касаційного оскарження, а також відповідного обґрунтування касаційної скарги (мотивів незгоди з конкретними висновками суду), саме на заявника касаційної скарги, що має своїм наслідком, відповідно до ст. 300 ГПК України, розгляд касаційної скарги в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та відповідним зазначенням підстави відкриття провадження у справі, яку не визначив сам скаржник. У іншому випадку, вказане б призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальності та диспозитивності.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296 ГПК України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного аграрного підприємства "Верховина" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.12.2022 у справі № 921/737/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Міщенко І.С.