РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2023Справа № 910/9198/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (03113, м. Київ, вул. Грушецька, буд, 9)

до Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд.18/9)

про визнання права на застосування пільги

за участю представників сторін:

від позивача: Січевлюк В.А.

від відповідача: Ломако Є.О.

У судовому засіданні 20.09.2023 в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України про визнання права Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" на застосування передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати за Договором оренди від 29.12.2004 № 878 (в редакції Додаткової угоди № 87 від 22.09.2022), котра встановлена в пп.2 п.1 та абз. 4 пп.4 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" № 634 від 27.05.2022.

Разом із позовом, Приватним акціонерним товариством "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" подано до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 відмовлено у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" залишено без руху.

15.06.2023 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9198/23, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 19.07.2023.

07.07.2023 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2023 (у зв`язку з перебуванням судді Пукшин Л.Г. у щорічній відпустці у період з 03.07.2023 по 17.07.2023, вказана заява про забезпечення позову розглянута у перший робочий день після виходу судді з відпустки) відмовлено у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" про забезпечення позову.

13.07.2023 загальним відділом діловодства суду зареєстрований відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти вимог та зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, що є підставою для відмови від позову.

У підготовчому засіданні 19.07.2023 судом проголошувалась протокольна ухвала про відкладення підготовчого засідання на 03.08.2023.

20.07.2023 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 03.08.2023 судом проголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 06.09.2023.

24.08.2023 загальним відділом діловодства суду зареєстроване клопотання відповідача про долучення доказів у справі на виконання протокольної ухвали суду від 03.08.2023.

05.09.2023 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано письмові пояснення.

У підготовчому засіданні 06.09.2023 судом долучено до матеріалів справи подані сторонами клопотання та пояснення та проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовче провадження та призначення справи до розгляду по суті у судовому засіданні 20.09.2023.

У судовому засіданні 20.09.2023 судом заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі та представника відповідача, який проти вимог заперечував з підстав наведених у відзиві.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, 29.12.2004 року між Фондом державного майна України (надалі - орендодавець/відповідач) та Закритим акціонерним товариством "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування") (надалі - орендар/позивач) було укладено договір оренди № 878 цілісного майнового комплексу державного підприємства Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (надалі - договір оренди).

В подальшому, як вказує позивач, 22.09.2022 між сторонами за наслідками проведеного аукціону на продовження договору оренди була укладена додаткова угода № 87 про продовження договору оренди від 29.12.2004 № 878 цілісного майнового комплексу колишнього державного підприємства Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" шляхом викладення його у новій редакції (відповідно до Примірного договору оренди єдиного майнового комплексу державного підприємства, його відокремленого структурного підрозділу, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12.08.2020 № 820).

За умовами аукціону на продовження Договору оренди від 29.12.2004 р. № 878, проведеного перед підписанням Додаткової угоди № 87 про продовження Договору оренди від 29.12.2004 р. № 878, позивач сплатив авансовий внесок в сумі 631139,24 грн, котрий у наступному був зарахований у наступні платежі зі сплати орендної плати.

Також позивач зазначає, що згідно з пп. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 р. «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» установлено, що на період воєнного стану, але у будь якому разі не довше 30.09.2022 p., за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24.02.2022 р. або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24.02.2022 р. або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене на території м. Києва, до 30.09.2022 р.

В свою чергу, в абз. 4 пп. 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 р. встановлено, що орендарям на територіях, визначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, орендна плата нараховується у розмірі 50 % орендної плати, встановленої договором оренди (з урахуванням її індексації) після 30.09.2022 р. і 30.05.2022 р. відповідно і до закінчення строку, визначеного в абзаці першому цього підпункту.

А оскільки, як вказує позивач, Договір оренди від 29.12.2004 р. № 878 був чинним станом на 24.02.2022 р., дія якого була продовжена Додатковою угодою № 87 від 22.09.2022 р., то відповідно на вказаний договір розповсюджуються положення пп. 2 п. 1 та абз. 4 пп. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» № 634 від 27.05.2022 р. щодо пільг по сплаті орендної плати.

Однак, як зазначає позивач, відповідачем не визнається вказаний факт та безпідставно ФДМУ вважає Додаткову угоду № 87 від 22.09.2022 р. про продовження договору оренди від 29.12.2004 р. № 878 новим договором оренди, і на підставі абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» № 634 від 27.05.2022 р. та здійснює нарахування орендної плати без врахування пп. 2 п. 1 та абз. 4 пп. 4 п. 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України.

Наслідком невизнання відповідачем права на застосування позивачем передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати у період дії в Україні воєнного стану є отримання позивачем листів ФДМ України від про сплату заборгованість з орендної плати.

Також позивач зазначає, що неодноразово надсилав до відповідачу листи з обґрунтуваннями своєї позиції щодо розміру орендної плати за Договором оренди від 29.12.2004 р. № 878, проте відповідач на них не реагує, надсилаючи позивачу шаблонні листи про виникнення заборгованості з орендної плати.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просить суд визнати право Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" на застосування передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати за Договором оренди від 29.12.2004 р. № 878 (в редакції Додаткової угоди № 87 від 22.09.2022 р.), котра встановлена в пп. 2 п. 1 та абз. 4 пп. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» №634 від 27.05.2022 р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що дійсно між сторонами укладено договір оренди від 29.12.2004 № 878 єдиного майнового комплексу колишнього державного підприємств «Київське центральне бюро арматуробудування».

У відповідності до п. 148 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок), проведення електронного аукціону на продовження договору оренди здійснюється відповідно до цього Порядку з урахуванням особливостей, встановлених пунктом 149 цього Порядку.

Рішення про оголошення аукціону, за результатами якого договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем було прийнято згідно з наказом Фонду державного майна України від 06.08.2021 № 1379, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» на положення якої посилається позивач.

Таким чином, як стверджує відповідач, договір оренди був чинним станом на 24 лютого 2022 року, але до моменту укладення договору (додаткової угоди) з переможцем аукціону.

За доводами відповідача, пропозиція позивача, як єдиного учасника аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем, щодо об`єкта - єдиного майнового комплексу колишнього державного підприємства «Київське центральне конструкторське бюро арматуро будування» - склала 631 139,24 грн, а термін дії Договору оренди було продовженого за наслідками електронного аукціону на підставі Додаткової угоди від 22.09.2022 № 87 шляхом викладення його у новій редакції.

Так, відповідач вказує, що у п. 3.3 договору оренди, орендар сплачує орендну плату до Державного бюджету щомісяця до 15 числа поточного місяця оренди - для орендарів, які отримали майно в оренду за результатами аукціону.

А відтак, орендар, який уклав/продовжив на новий термін договір оренди за результатами аукціону, що відбувся після оголошення воєнного стану, своєю участю в аукціоні погодився з його умовами (у тому числі необхідністю сплати обов`язкових платежів), і як наслідок, має сплачувати орендну обсязі відповідно до визначеної ціни оренди в договорі.

За твердженнями відповідача, у даному випадку аукціон на продовження договору оренди був проведений після 24 лютого 2022 року, то у такому разі договір оренди вважається продовженим до моменту підписання додаткової угоди , а пільгова орендна плата за оренду державного майна на період воєнного стану має бути застосована з 24 лютого 2022 року до дати підписання додаткової угоди. В подальшому нарахування орендної плати за договором має здійснюватися у повному розмірі.

Крім іншого відповідачем вказано, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови від позову.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Реалізовуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його укладено; укладення з орендарем договору концесії такого майна; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); припинення юридичної особи - орендаря або юридичної особи - орендодавця (за відсутності правонаступника); смерті фізичної особи - орендаря; визнання орендаря банкрутом; знищення об`єкта оренди або значне пошкодження об`єкта оренди.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» контроль за виконанням умов договорів оренди єдиних майнових комплексів покладається на орендодавців із залученням уповноважених органів управління. Контроль за виконанням умов договорів оренди нерухомого та рухомого майна покладається на орендодавців майна. Контроль за використанням нерухомого та рухомого майна покладається на балансоутримувачів. Орендар на вимогу орендодавця зобов`язаний забезпечити доступ на об`єкт оренди. Порядок виконання контрольних функцій у сфері оренди державного майна затверджується Фондом державного майна України, а у сфері комунального майна - представницькими органами місцевого самоврядування. Якщо представницьким органом місцевого самоврядування не було затверджено відповідний порядок, застосовується порядок виконання контрольних функцій у сфері оренди державного майна.

Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 (далі - Порядок) визначає механізм передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду відповідно до положень Закону України Про оренду державного та комунального майна.

У відповідності до п. 148 Порядку проведення електронного аукціону на продовження договору оренди здійснюється відповідно до цього Порядку з урахуванням особливостей, встановлених пунктом 149 цього Порядку.

Пунктом 149 Порядку передбачено, шо чинний орендар має переважне право на продовження договору оренди в ході аукціону на продовження договору оренди за умови, що він бере участь в такому аукціоні та зробив закриту цінову пропозицію, яка є не меншою, ніж розмір стартової орендної плати.

У разі коли переможцем аукціону став чинний орендар, між орендодавцем, балансоутримувачем та чинним орендарем укладається додаткова угода про продовження договору оренди майна Додаткова угода укладається шляхом викладення договору оренди в новій редакції згідно з примірним договором оренди (п. 151 Порядку).

Якщо переможцем став інший учасник аукціону, договір з чинним орендарем припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено. При цьому якщо строк дії договору оренди з чинним орендарем закінчився, такий договір вважається продовженим до моменту укладення договору з переможцем аукціону або до моменту настання випадку, передбаченого п. 152 цього Порядку.

Відповідно до п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою.

Згідно з п.16 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану орендодавцям державного та комунального майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови починаючи з 24 лютого 2022 року.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, 29.12.2004 року між Фондом державного майна України як орендодавцем та Закритим акціонерним товариством "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування") як орендарем укладено договір оренди № 878 цілісного майнового комплексу державного підприємства Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування".

Матеріалами справи підтверджується, що протягом 2006-2021 років додатковими угодами до вказаного договору вносилися зміни, в тому числі, щодо зміни назви оренди, заміни орендодавця а також продовження терміну дії договору № 878.

В подальшому Фондом державного майна України було прийнято наказ від 06.08.2021 № 1379 «Про прийняття рішення про оголошення аукціону на продовження договору оренди», відповідно до п. 1 якого наказано: прийнято рішення про оголошення аукціону, за результатами якого договір оренди від 29.12.2004 № 878 єдиного майнового комплексу колишнього державного підприємства Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (дата останнього продовження 20.12.2017) може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем.

За результатами аукціону, 22.09.2022 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 87 про продовження договору оренди від 29.12.2004 № 878 єдиного майнового комплексу колишнього державного підприємства Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" шляхом викладення його у новій редакції (відповідно до Примірного договору оренди єдиного майнового комплексу державного підприємства, його відокремленого структурного підрозділу, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12.08.2020 № 820).

Так, у п.п 5.1. п. 5 умов додаткової угоди № 87 від 22.09.2022 зазначено: тип договору залежно від процедури, а результаті проведення якої підприємство отримано в оренду - (В) продовження - за результатами проведення аукціону.

З огляду на наведене вище, суд погоджується із доводами позивача, що Договір оренди від 29.12.2004 р. № 878 був чинним станом на 24.02.2022 р., а його дія продовжена Додатковою угодою № 87 від 22.09.2022 р.

Факт продовження дії саме Договору оренди від 29.12.2004 р. № 878 визнається і самим орендодавцем, зокрема, як вбачається із листів останнього, які адресовані орендарю: №10-46-2490 від 01.02.2023, № 10-46-13327 від 29.05.2023, в яких зазначено «щодо виконання умов Договору оренди від 29.12.2004 р. № 878».

Суд констатує, що при оцінці дій сторін за критерієм добросовісності слід виходити з такого: чи вчинила кожні зі сторін всі дії, спрямовані на полегшення виконання зобов`язання та на запобігання неможливості виконання; чи проявила кожна зі сторін турботу щодо власності іншої сторони; чи дійсно сторони діяли спільно для досягнення мети зобов`язання; чи надавали сторони одна одній необхідну інформацію щодо виконання зобов`язання.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відтак посилання відповідача у відзиві що Договір оренди від 29.12.2004 р. № 878, продовжив свою дію лише до дати підписання додаткової угоди суперечить умовам самої Додатковою угодою № 87 від 22.09.2022, положенням чинного законодавства та жодним чином чином не спростовує встановлені судом факти та наведені вище обставини.

Щодо заявленої позовної вимоги позивача про визнання право на застосування пільги, суд відзначає таке.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути вагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним/ тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі №381/622/17.

У постанові Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, зокрема, зазначено, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі № 910/4164/19.

Заявлені вимоги позивача є фактично вимогами про встановлення факту та не можуть бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Суд наголошує, що звертаючись із позовом про визнання права Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" на застосування передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати позивачем фактично ставиться питання про встановлення юридичного факту, що виходить за межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.

Згідно правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 2, ст. 20 ГПК Украйни до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Юридичні факти можуть встановлюватися господарськими судами при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості позовних вимог.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/7631/18).

Натомість, позивачем належними та допустимими доказами під час розгляду даного спору у даній справі не доведена необхідність та подальший шлях реалізації такої вимоги як визнання права орендаря на застосування передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати в порядку, визначеному чинним законодавством.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання права орендаря на застосування передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати позивач прагне досягти правової визначеності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про визнання права орендаря на застосування передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати не може забезпечити поновлення порушених прав, а отже обраний спосіб захисту в будь-якому випадку є неефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.09.2023

Суддя Л. Г. Пукшин