ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2023 р. м. Київ Справа № 911/1932/23

Господарський суд Київської області в складі

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Любицька Д-М.О.

розглянувши справу № 911/1932/23

за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», м. Біла Церква

до Приватного підприємства «Бізнес-Тайм», м. Біла Церква

про стягнення 32 966,42 грн

Представники:

від позивача Колесник Т.О., довіреність № 2 від 02.01.2023, посадова інструкція від 03.01.2020, положення про юридичний відділ від 03.01.2021.;

від відповідача: Корняков В.В., керівник, витяг з ЄДР, рішення № 2 від 02.11.2000;

Іванова О.Ю., наказ № 19 від 05.09.2023.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства «Бізнес-Тайм» (надалі-відповідач) про стягнення 32 966,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за Договором на постачання послуг з опалення та підігріву холодної води № 970 від 30.12.2013 щодо своєчасної оплати отриманих послуг, у звязку із чим у позивача перед відповідачем утворилась заборгованість в сумі 25 933,99 грн, з огляду на наявність якої нараховані 2 685,71 грн пені, 661,09 грн 3 % річних, 3 685,63 грн інфляційних нарахувань.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.06.2023 відкрито провадження у справі № 911/1932/23, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений в підготовчому засіданні на 16.08.2023.

01.08.2023 через канцелярію господарського суду від позивача надійшла заява № 749 від 25.07.2022 (вх. № 14739/23) про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просить суд закрити провадження у справі № 911/1932/23 в частині стягнення заборгованості в розмірі 25 933,99 грн та стягнути з відповідача 2 685,71 грн пені, 661,09 грн 3 % річних та 3 685,63 грн інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду від 16.08.2023 задоволено заяву Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» № 749 від 25.07.2022 (вх. № 14739/23) про зменшення розміру позовних вимог, закрито провадження у справі № 911/1932/23 в частині стягнення заборгованості в розмірі 25 933,99 грн.

Ухвалою господарського суду від 16.08.2023 закрито підготовче провадження у справі № 911/1932/23 в частині стягнення 2 685,71 грн пені, 661,09 грн 3 % річних, 3 685,63 грн інфляційних нарахувань, розгляд справи в цій частині призначений по суті в судовому засіданні 06.09.2023.

В судовому засіданні 06.09.2023 представником відповідача наданий суду відзив на позовну заяву № 05/09-23-1 від 05.09.2023 в якому останній, з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» вказує про заборону нарахування штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних нарахувань в період дії воєнного стану.

В судовому засіданні 06.09.2023 представником позивача підтримані позовні вимоги вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення з підстав викладених у позові, з урахуванням заяви про зменшення розмір позовних вимог; представники відповідача заперечували проти позову, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2013 між Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (позивач, теплопостачальна організація) та Приватним підприємством «Бізнес Тайм» (відповідач, споживач) укладений Договір на постачання послуг з опалення та підігріву холодної води № 970.

Так, відповідно до умов п. 1.1 договору предметом договору є надання споживачем послуг з опалення та підігріву холодної води. Теплопостачальна організація постачає споживачу послуги з опалення та підігріву холодної води, а споживач зобов`язується прийняти на межі балансової належності з найменшими втратами та оплатити послуги з опалення та підігріву холодної води за встановленими тарифами (п. 1.2 договору).

Відповідно до умов пункту 2 договору теплопостачальна організація передає споживачу послуги з опалення та підігріву холодної води згідно даних зазначених у додатку № 1, зокрема, з опалення нежитлового приміщення, яке знаходиться з адресою: м. Біла Церква, бульвар Олександрійський, 94, кімната 105, загальна опалювальна площа 33,2 кв м.

Умовами п. 6.4 договору визначено, що оплата за спожиті послуги з опалення та підігріву холодної води здійснюється споживачем шляхом внесення 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично спожиті послуги з опалення та підігріву холодної води здійснюється до 7 числа місяця наступного за місяцем поставки послуг з опалення та підігріву холодної води.

Згідно з п. 6.5 договору при наявності заборгованості за попередні періоди, проведена споживачем оплата першочергово зараховується в рахунок погашення боргу, що виник раніше, незалежно від призначення платежу.

Пунктом 6.6 договору визначено, що за порушення строків оплати спожитих послуг з опалення та підігріву холодної води, зазначених у п. 6.4 договору, споживач сплачує на користь теплопостачальної організації крім суми заборгованості, пеню за кожний день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Умовами п. 10.1 договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його укладення і діє в частині постачання послуг з опалення та підігріву холодної води протягом 1 року і вважається щорічно поновленим, якщо за місяць до закінчення його дії не надійде заява від однієї із сторін про розірвання договору, але не раніше дати закінчення опалювального періоду, а в частині проведення розрахунків - до повного здійснення останніх.

Так, в рамках виконання договору між сторонами були складені та підписані Акти приймання-передачі робіт/послуг з теплопостачання, за період: жовтень 2020 року - квітень 2023 року.

Поруч з цим, відповідач свої зобов`язання з оплати вартості теплопостачання виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 25 933,99 грн.

Разом з цим, під час здійснення провадження у справі № 911/1932/23 у Господарському суді Київської області, позивачем було надано заяву № 749 від 25.07.2022 (вх. № 14739/23) про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просить суд закрити провадження у справі № 911/1932/23 в частині стягнення заборгованості в розмірі 25 933,99 грн, з мотивів повної оплати відповідачем суми заборгованості,про що надав платіжні інструкції № 577 від 23.06.2023, № 606 від 30.06.2023, № 638 від 17.07.2023.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.08.2023 у справі № 911/1932/23 було закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 25 933,99 грн заборгованості, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності предмету спору в цій частині.

Таким чином, судом розглядаються вимоги про стягнення з відповідача 2 685,71 грн пені, 661,09 грн 3 % річних, 3 685,63 грн інфляційних нарахувань.

Сутність позову полягає у примусовому застосуванні до відповідача наслідків порушення зобов`язання у вигляді стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору на постачання послуг з опалення та підігріву холодної води № 970 від 30.12.2013 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 Цивільного кодексу України).

Так, звертаючись до господарського суду із відповідним позовом, позивач вказував на неналежне та несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за Договором на постачання послуг з опалення та підігріву холодної води № 970 від 30.12.2013 щодо своєчасної оплати отриманих послуг з опалення та підігріву холодної води, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 2 685,71 грн пені, 661,09 грн 3 % річних, 3 685,63 грн інфляційних нарахувань.

Відповідачем же наданий суду відзив на позовну заяву № 05/09-23-1 від 05.09.2023 в якому останній, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» вказує про заборону нарахування штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних нарахувань в період дії воєнного стану.

Однак, як вбачається з постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, в тому числі, але не виключно нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Разом з цим, відповідач є юридичною особою, яка здійснює свою підприємницьку діяльність на власний ризик.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 6.6 договору визначено, що за порушення строків оплати спожитих послуг з опалення та підігріву холодної води, споживач сплачує на користь теплопостачальної організації крім суми заборгованості, пеню за кожний день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, на підставі вказаних норм враховуючи, що наданий позивачем розрахунок пені є арифметично вірними, вимога позивача про стягнення з відповідача 2 685,71 грн заявлена позивачем правомірно.

Разом з цим, відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінуванням боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора, у разі порушення зобов`язання, шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, від 30.05.2019 у справі №916/2268/18, від 04.06.2019 у справі №904/3551/18.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги відсутність доказів понесення позивачем будь-яких збитків та повною оплатою відповідачем суми заборгованості, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру обґрунтовано заявленої пені до 10 %, зокрема, що становитиме 268,57 грн пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені ст. 625 ЦК України наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Суд відзначає, що факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання підтверджується матеріалами справи, є доведеним та не спростованим відповідачем.

Таким чином, на підставі вказаної норми права, суд здійснивши розрахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних в сумі 661,09 грн та інфляційних нарахувань в сумі 3 685,63 грн встановив правомірність та правильність їх нарахування, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечення ж відповідача спростовуються наступним.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Ця норма встановлює дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов`язання, від відповідальності. Такими обставинами є випадок та непереборна сила. Доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Під випадком розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов`язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов`язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов`язаний або якщо на місці боржника була б інша особа. Такий підхід щодо суб`єктивної неможливості передбачити, а отже і попередити діяння, що викликало невиконання або неналежне виконання зобов`язання, дозволяє відмежувати випадок від непереборної сили (форс-мажор).

Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, який виданий всім кого це стосується, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.

Запровадження з 24.02.2022 воєнного стану в країні, що є форс-мажорними обставинами, не можуть однозначно засвідчувати неможливість виконання відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки перелічені обставини не є абсолютною самостійною підставою для відкладення строку виконання грошового зобов`язання на час, протягом якого такі обставини зберігають свою дію.

Також, суд звертає увагу, що заборгованість виникла з жовтня 2020 року по квітень 2023, що включає період до введення воєнного стану.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Бізнес-Тайм» (09100, Київська область, м. Біла Церква, бульвар Олександрійський, 94, кімната 105, ) на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (09109, Київська область, м. Біла Церква, вул. Мережна, 3, ) 268 (двісті шістдесят вісім) грн 57 коп пені, 661 (шістсот шістдесят одну) грн 09 коп 3 % річних, 3 685 (три тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 63 коп інфляційних нарахувань та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

Видати наказ.

3. В іншій частині в позові відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 02.10.2023.

Суддя О.О. Христенко