ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" вересня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1868/23

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Дідовій М.А.,

розглянувши справу № 916/1868/23

за позовом Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51; )

до відповідачів:

1) Приватного підприємства «Прем`єра Південь» (73020, м. Херсон, вул. М. Куліша, буд. 11; кв. 32; ),

2) Дочірнього підприємства «Херсонський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (73036, м. Херсон, вул. Поповича, буд. 23; )

про визнання договору недійсним;

представники сторін:

від позивача Фрейдун О.М. (в режимі відеоконференції),

від відповідача-1 Машкіна В.М. (в режимі відеоконференції),

від відповідача-2 не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства "Прем`єра Південь" (відповідач-1) та Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (відповідач-2), в якому просить суд визнати недійсним договір від 04.11.2021 року № 25, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2.

В обґрунтування позову посилається на те, що спірний договір суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, так як при його укладенні сторонами не дотримано вимоги ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що призвело до порушення прав позивача, завдання йому майнових втрат.

У позовній заяві позивач наводить, серед іншого, наступні доводи:

- 04.11.2021 між відповідачами було укладено Договір закупівлі № 25 (далі спірний договір);

- згідно зі Статутом відповідача-2, останній може від свого імені і за погодженням позивача укладати договори;

- у керівника відповідача-2 при укладені оскаржуваного договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто при вчиненні правочину керівник діяв без належних, передбачених статутом повноважень;

- позивачем так і не було вчинено жодних дій, які могли б свідчити про схвалення оскаржуваного правочину шляхом надання погодження (дозволу) в його укладенні ні на момент підписання ні на сьогоднішній день, а тому укладання спірного договору не створює цивільних прав та обов`язків;

- керівник відповідача-2 вирішує питання діяльності підприємства, в тому числі що стосуються розпорядження майном, а отже і грошима, виключно на засадах договорів, укладених в порядку та з обмеженнями встановленими Засновником позивачем (відповідно до п. 4.4., 6.2., 7.1. Статуту відповідача-2);

- спірний договір передбачає розпорядження грошима відповідача-2, тобто майном позивача;

- порядок укладення договорів дочірніми підприємствами АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» встановлено наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (Засновник) «Про затвердження Положення про порядок ведення договірної роботи дочірніми підприємствами АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 07.11.2017 № 243 (надалі Положення);

- згідно п. 4.1. Положення, дочірні підприємства зобов`язані погоджувати з Компанією проекти договорів, зокрема договори на закупівлю матеріально-технічних ресурсів, на суму більш ніж 1 000 000,00 гривень, а також договори на закупівлю матеріально-технічних ресурсів незалежно від суми, в яких не зазначено ціни договору, а є лише прив`язка до накладних чи специфікацій;

- укладенням спірного договору за відсутності повноважень керівника із постачальником на суму близько 10 млн. грн, окрім вимог ст. 203 ЦК України, порушується статутні положення та вимоги порядку ведення договірної роботи;

- відповідач-1 як постачальник не міг не знати про зазначені обмеження щодо укладення спірного договору;

- ГК України розглядає "дочірнє підприємство" як залежне від іншого, контролюючого підприємства, а не як окрему організаційно-правову форму;

- відповідач-1, як постачальник, неправдиво гарантував своє право власності на Товар та неправдиво засвідчив, що будь-які обмеження (в тому числі щодо необхідності закупівлі Товару в інших осіб) відсутні.

Ухвалою від 09.05.2023 позовну заяву (вх. № 1932/23 від 04.05.2023) Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали шляхом зазначення змісту позовних вимог, який відповідає змісту позовної заяви.

16.05.2023 до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків.

Листом від 18.05.2023 позивача повідомлено про перебування судді Волкова Р.В. у відпустці з 16.05.2023 по 30.05.2023, а також сповіщено, що заява про усунення недоліків буде розглянута після повернення судді з відпустки.

30.05.2023 від представника позивача до суду надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи доказів направлення заяви про усунення недоліків на адреси відповідачів.

Ухвалою від 31.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/1868/23, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29.06.2023, запропоновано відповідачу-1 та відповідачу-2 у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзиви.

09.06.2023 від представника відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він вважає, що під час укладення спірного договору сторони досягли всіх істотних умов та уклади договір відповідно до умов чинного законодавства, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись, серед іншого, на наступні обставини:

- позивач схвалив спірний договір мовчазною згодою;

- 09.02.2022 та 16.02.2022 відповідач-2 здійснював часткові оплати за виставленими відповідачем-1 рахунками;

- наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним;

- подання позову ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про визнання договору недійсним є прямими діями з метою уникнення стягнення боргу та затягування процесу розгляду господарським судом іншої справи про стягнення заборгованості саме у зв`язку з невиконанням спірного договору.

Протокольною ухвалою від 29.06.2023 суд за усним клопотанням представника позивача відклав підготовче судове засідання на 26.07.2023.

05.07.2023 канцелярією суду за вх. № 22246/23 зареєстровано відзив відповідача-2 на позовну заяву, згідно з яким останній, фактично погодившись із позовними вимогами у даній справі, з тих же підстав, що і позивач, просив визнати спірний договір недійсним.

06.07.2023 до суду надійшли заперечення відповідача-1 щодо позиції відповідача-2, а також клопотання про зобов`язання інших учасників справи надати будь-які контакти, поштову адресу, відділення Нової пошти, електронну адресу тощо, за допомогою яких можливо направляти документи відповідачу-2.

Наводячи контраргументи проти позиції відповідача-2, представник відповідача-1 зазначає, зокрема, про безпідставність покладення на ПП «Прем`єра Південь» обов`язку доведення наявності повноважень представника відповідача-1 на укладення договорів, недоведеність позивачем обставин відсутності у директора відповідних повноважень, вчинення достатніх дій, направлених на подальше схвалення правочину. Крім того, звертає увагу на існування відповідно до п. 6.1., 6.2. Положення про порядок ведення договірної роботи журналу обліку договорів, що, на переконання відповідача-1, підтверджує погодження спірного договору, оскільки він реєструвався та перевірявся відповідними підрозділами.

25.07.2023 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача щодо заперечень представника відповідача-1 на відзив відповідача-2. У вказаних поясненнях представник позивача в черговий раз вказав про відсутність погодження та подальшого схвалення спірного договору позивачем.

26.07.2023 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-1, в якій представник з посиланням на особливий правовий статус відповідача-2, із зазначенням статутних вимог та внутрішніх (локальних) документів позивача, вказував на порушення спірним договором прав останнього. Заперечував проти доводів щодо затягування шляхом подачі даного позову розгляду іншої господарської справи, так як позивач не є відповідачем у справі про стягнення боргу за спірним договором. Звернув увагу, що даний спір ініціюється з метою захисту майнових інтересів АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», яке подає консолідовану звітність і результатом діяльності позивача є виключно консолідований результат.

26.07.2023 від представника відповідача-1 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (надійшли також 25.07.2023 через Електронний суд), де представник звернув увагу на укладення спірного договору від імені відповідача-2 його директором на підставі Статуту, положеннями якого і керувався відповідач-1, який водночас не був зобов`язаний керуватися жодними іншими внутрішніми документами. Також, представник відповідача-1 зауважив, що позивачем взагалі не надано доказів перевищення повноважень директором ДП «Херсонський облавтодор».

Протокольною ухвалою від 26.07.2023 залучено до справи подані представниками сторін заяви по суті спору, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.08.2023.

27.07.2023 від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, де було вказано, що ПП "Прем`єра Південь" знало і повинно було знати про обмеження, передбачені Статутом, оскільки є системним постачальником, в той час як інші договори по ДП "Херсонський облавтодор" та по інших ДП погоджувалися у Компанії. Те, що начебто ДП "Херсонський облавтодор" не надало документи взагалі не доведено, як і не доведено те, що відповідач-1 звертався до відповідача-2 щодо надання Статуту та інших документів (погоджень, довідок). Після ретельного ознайомлення із Статутом відповідач-1 мав і відомості, і можливості для отримання від контрагента погоджень Компанії. У договорі не повинні зазначатися всі накази Компанії щодо діяльності керівника ДП, водночас із Статуту ДП чітко вбачаються обмеження і як результат відсутності погодження - недійсність договору (п. 8.14, 8.16, 8.17 та 8.18 Статуту ДП).

На стадії розгляду справи по суті судове засідання було відкладено на 31.08.2023 та 12.09.2023.

11.09.2023 та 12.09.2023 від представника позивача надійшли в письмовому вигляді тези промови у судових дебатах.

У судовому засіданні, яке відбулось 12.09.2023, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги та визнати спірний договір недійсним.

Представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідач-2 явку представника у судове засідання не забезпечив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, відповідно до поданого відзиву (вх. № 22246/23 від 05.07.2023) фактично визнав позовні вимоги у даній справі.

12.09.2023, після виходу з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, суд встановив наступне.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Ч.1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Позивач вказує на підписання між відповідачами договору закупівлі № 25 від 04.11.2021 року № 25 та просить визнати його недійсним.

Згідно з п.1.1 вказаного договору, Постачальник (відповідач-1) зобов`язується поставляти та передавати у власність Покупця (відповідач-2), а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити товари Код ДК 021:20-9 Нафта і дистиляти (Мазут М 100), найменування, кількість, асортимент, ціна за одиницю та інші дані якого визначені у Специфікації (Додаток № 1) до даного договору. Будь-яких прав чи обов`язків позивача договором не передбачено.

У ст. 15 Цивільного Кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З вказаних правових норм вбачається, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права та/або законного інтересу.

Відсутність або наявність порушеного права має встановлюватись судом при розгляді справи по суті, при цьому відсутність порушеного права позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.

Аналогічні за своєю суттю правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20 від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21.

Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/6642/18 від 14.10.2019 зазначено, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес, якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем, якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

При цьому відсутність порушеного права у позивача тягне а собою відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивач не є стороною за оспорюваним правочином, проте ч.3 ст. 215 Цивільного Кодексу України передбачає можливість звернення з позовом не лише сторони, а й будь-якої іншої заінтересованої особи, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Разом з цим, позивач повинен довести порушення його майнових прав та інтересів оспорюваним договором.

Позивач вказує на порушення прав Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" як засновника та власника майна і корпоративних прав ДП "Херсонський облавтодор", посилаючись з цього приводу на численну судову практику Верховного Суду. Дослідивши вказану судову практику та правові позиції Верховного Суду, суд вважає за необхідне зазначити, що в жодній з наведених позивачем Постанов Верховного Суду не зазначено про наявність права засновника звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договору, який укладено його дочірнім підприємством, а тому вказана судова практика не може бути застосована в якості обґрунтування цієї тези позивача.

Поняття суб`єкта господарювання визначено у ст.55 Господарського Кодексу України.

Згідно з ч.1 вказаної правової норми, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

П.1 ч.2 вказаної статті визначає, що одним з суб`єктів господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Ч.5 вказаної статті встановлює, що суб`єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах, а ч.5 вказує, що суб`єкти господарювання це господарські організації, які діють на основі права власності, права господарського відання чи оперативного управління, мають статус юридичної особи, що визначається цивільним законодавством та цим Кодексом.

Ч.1 ст.62 Господарського Кодексу України визначає, що підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч.3 вказаної статті, підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов`язки.

Статус підприємства як юридичної особи закріплений у ч.4 ст.62 Господарського Кодексу України.

Види та організаційні форми підприємств перелічені у ст.63 Господарського Кодексу України, при цьому відповідно до ч.8 вказаної статті, у випадках існування залежності від іншого підприємства, передбачених статтею 126 цього Кодексу, підприємство визнається дочірнім.

Згідно з пунктом 1.4 статуту ДП "Херсонський облавтодор", його засновником є позивач , 100% акцій якого належать державі.

Ст.2 Цивільного Кодексу України в якості учасників цивільних відносин вказує як фізичних осіб, так і юридичних осіб.

При цьому поняття юридичної особи надається у ст.80 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи визначені у ст.ст.90, 91 Цивільного Кодексу України.

Під час розгляду справи позивачем не спростовано, що Дочірнє підприємство "Херсонський облавтодор" є окремою юридичною особою з власною цивільною дієздатністю та правоздатністю, яка повинна самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями та реалізувати свої права.

Більш того, Статут ДП "Херсонський облавтодор" містить положення стосовно того, що Підприємство не відповідає за зобов`язаннями Засновника, як і Засновник не відповідає за зобов`язання Підприємства, окрім випадків встановлених законом (п.3.5 Статуту), зазначено про наявність статусу юридичної особи (п.3.1 Статуту). Пункт 3.6 Статут чітко визначає, що підприємство має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових та немайнових праві нести обов`язки, виступати заявником, позивачем, відповідачем, третьою особою, іншим учасником у судах загальної юрисдикції, Конституційному Суді України, міжнародних, комерційних та інших судах, у тому числі у судах іноземних держав, міжнародних організаціях і арбітражах, уповноважених розглядати спори, зокрема проти інших держав, а також мати інші права та обов`язки, що надаються законодавством юридичній особі.

У Статуті позивача (далі «Компанія») у абз.2 п.3.11 зазначено, що Компанія не відповідає за зобов`язаннями юридичних осіб, засновником, співзасновником або акціонером яких вона є, а такі юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями Компанії, крім випадків передбачених законодавством.

Таким чином вочевидь позивач не відповідає по будь-яким зобов`язанням по оскаржуваному договору, а тому його (позивача) не можна вважати «заінтересованою особою» в контексті застосування ч.3 ст.215 ЦК України.

При цьому суд вважає за необхідне послатися на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо можливості учасника товариства від свого імені звертатися до суду з позовами з підстави вчинення товариством правочинів або інших дій, а саме на Постанову від 01.03.2023 по справі № 522/22473/15-ц, в якій зазначено:

« 60. За змістом статей 92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

………..

68. Укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника.

69. Велика Палата Верховного Суду також бере до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення від 20 травня 1998 року у справі «Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки» (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95, пункти 46-52; рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28 - 30; рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05, пункт 30). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, ЄСПЛ розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участі у справі в особі своїх органів (рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05).

70. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі №916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 15 жовтня 2019 року у справі № 905/2559/17 (провадження № 12-264гс18), від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16 (провадження № 12-90гс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 904/3657/18 (провадження № 12-159гс19), від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19).

71. Таким чином, належним заявником є той, хто звертається за захистом саме свого права.

…………

74. Отже, належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник.»

З урахуванням означених висновків Верховного Суду, суд зауважує, що укладання оспорюваного договору стосується прав та інтересів дочірнього підприємства, а не корпоративних прав його засновника, яким є позивач.

Таким чином, укладання оспорюваного договору стосується прав та інтересів дочірнього підприємства, а не корпоративних прав його засновника, яким є позивач.

Як вже зазначалось, недоведення позивачем порушення його прав оспорюваним правочином є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Такі висновки суду позбавляють суд можливості в цьому рішенні надавати правову оцінку доводам позивача стосовно того, що спірний договір суперечить вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, Статутним положенням та внутрішнім документам позивача та відповідача-1 щодо порядку узгодження договорів та т.і.

При цьому суд звертає увагу сторін, що відмова у задоволенні позову через відсутність у позивача порушеного оспорюваним договором права жодним чином не може розглядатись в якості доказу наявності або відсутності порушень діючого законодавства під час укладання оспорюваного договору, оскільки судом вказані обставин не досліджувались внаслідок вищевикладеного. Насамперед це стосується доводів про відсутність повноважень підписанта з боку Відповіача-2 та порушення порядку узгодження договорів.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51; ) до Приватного підприємства «Прем`єра Південь» (73020, м. Херсон, вул. М. Куліша, буд. 11; кв. 32; ), Дочірнього підприємства «Херсонський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (73036, м. Херсон, вул. Поповича, буд. 23; ) про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 12 вересня 2023 р. Повний текст рішення складено та підписано 22 вересня 2023 р.

Суддя Р.В. Волков