АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3022/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лавриненко Ірини Борисівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 08.06.2023

у справі №916/3022/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Баранової Людмили Володимирівни

до Фізичної особи-підприємця Лавриненко Ірини Борисівни

про 517 921, 02 грн

ВСТАНОВИВ

Фізична особа-підприємець Баранова Людмила Володимирівна звернулась до Господарського суду Одеської області про стягнення з Фізичної особи-підприємця Лавріненко Ірини Борисівни заборгованості у розмірі 517 921, 02 грн., у тому числі: основна заборгованість - 438 000 грн., штраф - 79 921, 02 грн., а також судових витрат, які складаються із судового збору у розмірі 7 768,81 грн. та витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 15 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору майнового найму нежитлового приміщення в частині повної та своєчасної оплати орендних платежів.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.05.2023 позов задоволено, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лавриненко Ірини Борисівни на користь Фізичної особи-підприємця Баранової Людмили Володимирівни 517 921 грн. 02 коп., у тому числі: основна заборгованість у розмірі 438 000 грн., штраф у розмірі 79 921 грн. 02 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 768 грн. 81 коп.

Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 08.06.2023 заяву Фізичної особи-підприємця Баранової Людмили Володимирівни про ухвалення додаткового рішення за вх.№2-749/23 від 29.05.2023 у справі № 916/3022/22 задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лавриненко Ірини Борисівни на користь Фізичної особи-підприємця Баранової Людмили Володимирівни витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 37 500 грн., а також судові витрати пов`язаних з вчиненням інших процесуальний дій, необхідних для розгляду справи в розмірі 50 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що на підставі поданих позивачем доказів судом встановлено, що відповідачем за період з листопада 2020 по жовтень 2022 частково вносилась плата за користування орендованим приміщенням, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 438 000 грн. При цьому, у відзиві на позов відповідачем не наведено жодних заперечень щодо розміру заборгованості з орендної плати, як і не надано доказів, які спростовують наявність також заборгованості відповідача. Також відповідачем не заявлено суду про неможливість використання орендованого приміщення, а тим більш не надано до суду відповідних доказів неможливості використання орендованого приміщення, через обставини, за які він не відповідає.

Щодо посилання відповідача на недійсності правочину, місцевий господарський суд зазначив, що питання права власності на об`єкт оренди не є предметом позову у даній справі. Також, місцевий господарський суд зазначив, що відповідачка продовжує користування об`єктом найму.

Посилання відповідача на нікчемність укладеного між сторонами договору майнового найму нежитлового приміщення суд першої інстанції також не прийнято до уваги, оскільки договір було укладено на один рік. Для договору найму частки капітального приміщення укладеного строком на один рік, нотаріальне посвідчення законом не вимагається.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить ???скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 08.06.2023 по справі №916/3022/22 та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, та закрити провадження.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що у наявних матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач має право здавати нежитлові приміщення в оренду, жодних угод між власником нежитлового приміщення, яке є предметом договору оренди, та позивачем на право передавати таке майно в оренду надано не було.

Скаржник зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач стверджував, що йому надано право передачі нерухомого майна в оренду від третьої особи, власника майна, а саме Федерації професійних спілок Одеської області, а тому, на переконання відповідача, виникла необхідність залучення даної особи до розгляду даної справи. Однак, судом першої інстанції цей факт проігноровано та не залучено до участі в справі третю сторону на права та обов`язки якої може вплинути дане рішення.

Наголошує апелянт й на тому, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки складений не державною мовою.

Також скаржник вважає, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність спору між власником майна та відповідачем, а договір який не відповідає вимогам чинного законодавства не є належним доказом порушення прав саме позивача, то є всі підстави вважати даний правочин недійсним.

Крім того апелянт зазначає, що укладений між сторонами договорів оренди підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак такий дій вчинено не було.

Щодо додаткового рішення скаржник зазначає, що воно є невід`ємною частиною основного рішення, а тому оскаржується разом з ним.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження по справі №916/3022/22 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лавриненко Ірини Борисівни на рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 08.06.2023 та призначено справу до розгляду на 20.09.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У даному відзиві позивач зазначає, що питання права власності на об`єкт оренди не є предметом позову у даній справі, а відповідачем не зазначено, які її права, свободи чи законні інтереси порушено внаслідок укладення договору оренди, який фактично виконувався сторонами.

Позивач зазначає, що укладаючи договорів оренди, відповідач погодився з його умовами, отримав об`єкт оренди та був зобов`язаний сплачувати оренду плату саме на користь сторони за договором, а саме позивача.

Доводи апелянта з приводу того, що рішення суду по даній справі може вплинути на права та обов`язки третьої особи, на думку позивача, не є обґрунтованими, оскільки договірні відносини між позивачем та Федерацією професійних спілок Одеської області не є предметом спору по даній справі та не мають відношення до відповідача. Оскаржуваним рішення не покладено на Федерацію професійних спілок Одеської області жодних обов`язків та не позбавлено її жодних прав.

Звертає позивач увагу й на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не звертався до суду із відповідним клопотанням про залучення третьої особи до участі у справі.

Так само, за твердженням позивача, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, з боку третьої особи, власника майна, висувались будь-які претензії матеріально або нематерілаьного характеру до відповідача.

Посилання апелянта на укладення договору недержавною мовою позивач також вважає необґрунтованими, оскільки це не тягне за собою нікчемність договору, а вимог про визнання договору недійсним, з цих підстав, відповідачем заявлено не було.

Вважає позивач хибним й твердження апелянта про те, що договір оренди потребував обовязкового нотаріального посвідчення, оскільки його було укладено строком на один рік, а тому в силу приписів чинного законодавства, така вимога як нотаріальне посвідчення не ставиться до даного договору.

У судове засідання від 20.09.2023 представники сторін не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції отримано заяву від апелянта в якому останній просив розглянути справу за відсутності свого представника, апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

З огляду на наведене, а також враховуючи те, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вирішила розглянути справу за їх відсутності, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.07.2020 між Фізичною особою-підприємця Барановою Людмилою Володимирівною (Наймодавець) та Фізичною особою-підприємцем Лавріненко Іриною Борисівною (Наймач) укладено договір майнового найму нежитлового приміщення №13, згідно з яким Наймодавець передає, а Наймач приймає в термінове платне користування ізольоване нежитлове приміщення 168,6 кв.м., розташоване за адресою: Жуковського, 38 м. Одеса, 65045, м. для використання під магазин.

Відповідно до п. 1.2. договору вказане у пункті 1.1. нежитлове приміщення передається Наймачу за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною Договору.

Передача приміщення у найм не дає Наймачу права власності на нього. Наймач користується нежитловим приміщенням протягом терміну найму без права розпорядження. Здача наймачем найнятого майна в піднайм допускається при погодженні з Наймодавцем.

Відповідно до п. 2.1. договору Плата за наймання встановлюється з розрахунку 55 000 грн. за все приміщення на місяць.

У п. 2.3. договору встановлено, що відшкодування витрат за спожиту електроенергію та водоспоживання проводиться наймачем на підставі показань приладів обліку споживання та виставленого рахунку. На момент укладання договору ліміт споживання електроенергії на місяць становить кВт на місяць.

Згідно з п. 2.4. договору оплата та відшкодування витрат є платежем, який своєчасно вноситься наймачем на розрахунковий рахунок наймодавця щомісяця до 1 числа поточного місяця без додаткових нагадувань незалежно від наслідків господарської діяльності наймача.

За умовами пп. 4.2.2 договору Наймач зобов`язаний своєчасно проводити оплату за наймання та інші платежі відповідно до розділу 2 Договору.

Відповідно до п. 6.1. договору за несвоєчасну та неповну оплату, встановлену розділом 2 Договору з Наймача стягується штраф у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати, але не більше за подвійну облікову ставку Національного банку України, що діє у період, за який стягується.

Згідно з п. 7.2. договору сторона, яка не може виконати зобов`язання за договором внаслідок дії форс-мажорних обставин зобов`язана негайно, не пізніше п`яти робочих днів після настання форс-мажорних обставин письмово повідомити про це іншу Сторону. Обставини форс-мажору повинні бути затверджені Стороною, яка на них посилається. Таким підтвердження можуть бути документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України, або іншим компетентним органом.

Пунктом 8.1. договору встановлено, що термін дії цього договору встановлюється з " 01" липня 2020 по " 30" червня 2021.

Відповідно до п. 8.2. договору, якщо жодна із сторін договору в строк до 15 днів до закінчення дії даного договору на заявить про намір його розірвання, договір вважається продовженим та той самий строк.

На викання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 168,6 кв.м., розташоване за адресою: Жуковського, 38, м. Одеса, 65045, про що свідчить підписаний міс сторонами Акт прийому-передачі приміщення №01 від 01.07.2020.

За розрахунком позивача, відповідач частково здійснювала оплату за найм нежитлового приміщення, а саме: за листопад 2020 було внесено 40000 грн., недоплата склала - 15 000 грн.; за грудень 2020 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн.; за січень 2021 було внесено плату в розмірі 27000 грн. за прибутковими касовими ордерами №52 та 53, недоплата склала - 28 000 грн.; за лютий 2021 було внесено плату в повному обсязі 55000 грн.; за березень 2021 було внесено плату в розмірі 30000 грн., недоплата скалала - 25 000 грн.; за квітень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн.; за травень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн., за прибутковими касовими ордерами №№65, 66, 67, 68, 69, 70; за червень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн., за прибутковими касовими ордерами №№71, 72, 73, 74, 75, 76; за липень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн., за прибутковими касовими ордерами №№88, 89, 90, 91, 92, 93; за серпень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№7, 8, 9, 10, 11; за вересень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№12, 13, 14, 15, 16, 17; за жовтень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн. за прибутковим касовим ордером №46; за листопад 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн.; за грудень 2021 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн., за прибутковими касовими ордерами №№24, 25, 26, 27, 28; за січень 2022 було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн., за прибутковими касовими ордерами №№34, 35; за лютий 2022 відповідачем було внесено плату в повному обсязі у розмірі 55000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№118, 119, 120, 121, 122, 123; за березень 2022 недоплата становить 55000 грн.; за квітень 2022 було внесено плату в розмірі 10000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№201, 202, недоплата становить 45000 грн.; за травень 2022 було внесено плату в розмірі 10000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№203, 204, недоплата становить 45000 грн.; за червень 2022 відповідачем було внесено плату в розмірі 10000 грн. прибутковими касовими ордерами №№205, 206, недоплата становить 45000 грн.; за липень 2022 було внесено плату в розмірі 10000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№207, 208, недоплата становить 45000 грн.; за серпень 2022 було внесено плату в розмірі 10000 грн., недоплата становить 45000 грн.; за вересень 2022 відповідачем було внесено плату в розмірі 10000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№291, 292, недоплата становить 45000 грн.; за жовтень 2022 було внесено плату в розмірі 10000 грн. за прибутковими касовими ордерами №№295, 296, недоплата становить 45000 грн.

Відтак, за розрахунком позивача, заборгованість з орендної плати по договору за період з листопада 2020 по жовтень 2022 становить 438 000 грн та не була сплачена відповідачем на користь позивача.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості за договором, позивач також нарахував штраф за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

З огляду на те, що відповідач вищевказану заборгованість не сплатив, позивач звернувся із даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за умовам укладених між сторонами договорів, позивач взяв на себе зобов`язання передати майно в оренду відповідачеві, а відповідач взяв на себе зобов`язання зі сплати орендної плати в порядку та у розмірі, що встановлені укладеними між сторонами договорами оренди.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов укладених між сторонами договорів оренди, позивач передав, а відповідач прийняв орендоване майно, відповідно у відповідач виник обов`язок щодо сплати орендних платежів за користування таким майно.

Між тим, з вищенаведених доказів, які містяться у наявних матеріалах справи вбачається, що відповідачем за період з листопада 2020 по жовтень 2022 частково вносилась плата за користування орендованим приміщенням, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 438 000 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідачем не виловлено жодних заперечень щодо розміру наявної заборгованості з орендної плати, а також не надано доказів, які б свідчили про відсутність такої заборгованості.

Колегія суддів також відзначає, що наявні матеріли справи не містять, а відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про те, що відповідач з будь-яких обставин у спірний період не використовувала або не мала можливості, з об`єктивних обставин, використовувати орендоване майно.

Наведене, свідчить про те, що у спірних період, відповідач використовував орендоване майно, а тому у нього, у відповідності до умов укладеного між сторонами договору, виник відповідний обов`язок щодо сплати орендних платежів.

З огляду на що, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду в частині обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу та вважає, що такі вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заявленого позивачем до стягнення штрафу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ч.2 ст. 551 ЦК України встановлено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У п. 6.1. договору встановлено, що за несвоєчасну та неповну оплату, встановлену розділом 2 Договору з відповідача стягується штраф у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати, але не більше за подвійну облікову ставку Національного банку України, що діє у період, за який стягується.

Так, перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок штрафу, який здійснений позивачем у розмірі 79921, 02 грн, колегія суддів дійшла висновку, що він є вірним, арифметично правильним, здійсненим з урахуванням суми боргу та періоду заборгованості.

Відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта з приводу того, що укладений між сторонами договір є недійсним, оскільки його укладено не власником майна, яке передано в оренду, а в самому договорі не міститься жодних доказів та (або) посилання на право позивача здавати в оренду та (або) представляти інтереси власника майна в цій частині, з огляду на таке.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Як передбачено ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.

В своїй постанові від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17 Верховний Суд зробив правовий висновок, підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

Необхідно зауважити, що статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 27.07.2021 у справі № 910/9177/20, від 21.09.2021 у справі № 910/2920/20 (910/14219/20).

З огляду на наведені законодавчі приписи, відповідач, який вважає, що договір оренди укладено особою, яка не мала на то відповідних повноважень, не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом про спростування такого правочину. Однак, як свідчать наявні матеріли справи, відповідач не звертався до суду із відповідними вимогами про визнання договору оренди недійним.

При йьому, питання (не) дійсності укладеного між сторонами договору не є предметом даного спору в якому вирішується питання щодо стягнення заборгованості з орендної плати та штрафу за несвоєчасне внесення відповідачем такої орендної плати

Слід також звернути увагу на те, що наявні матеріли справи свідчать про те, що відповідач протягом строку дії договору користувався орендованим майном та сплачував орендну плату за таке користування на користь позивача. При цьому, жодних заперечень щодо передачі майна в оренду особою, яка не є його власником, відповідачем не висувалось.

Відтак, наразі укладений між сторонами договір оренди є дійсним та має виконуватись сторонами.

Суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що рішення по даній справі може вплинути на права та обв`язки третьої особи, а саме Федерації професійних спілок Одеської області, а тому суд першої інстанції повинен був залучити дану особу до участі у справі, однак, таких дій не вчинив, з огляду на таке.

За приписами ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

З правової конструкції наведеної процесуальної норми вбачається, що законодавець використовує словосполучення «можуть вступити» треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у справу, у разі коли рішення у справі може впливати на їхні права або обов`язки, тобто передбачено залучення саме за їх заявою про вступ у справу; та/або таких осіб «може бути залучено за заявою учасників справи», тобто вбачається їх залучення за заявою учасників справи; та/або «за ініціативою суду», якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою умовою залучення третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є встановлення судом, що рішення може вплинути на права та обов`язки такої особи, яка не є стороною у справі. У такому випадку суд залучає відповідну особу/осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, про що постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи/осіб та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Як вже було вказано вище, предметом позову у даній справі є вимоги Фізична особа-підприємець Баранова Людмила Володимирівна до Фізичної особи-підприємця Лавріненко Ірини Борисівни про стягнення заборгованості.

Підставою заявлених позовних вимог є неналежне виконанням відповідачем умов договору майнового найму нежитлового приміщення, який укладено між сторонами, в частині повної та своєчасної оплати орендних платежів.

Отже, у даному випадку, Федерація професійних спілок Одеської області не є стороною за договором майнового найму нежитлового приміщення, який укладено між ФОП Барановою Л.В. до ФОП Лавріненко І.Б.

Відтак, оскаржуване рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати, жодним чином не впливає та не може вплинути на права та обов`язки Федерації професійних спілок Одеської області, яка не є стороною у даному спорі.

Слід також наголосити на тому, що згідно з вищенаведеними приписами процесуального законодавства, сторони по справі наділені правом на звернення до суду із відповідним клопотанням про залучення до участі у справі третіх осіб.

Проте, наявні матеріли справи не містять, а скаржником не надано доказів на підтвердження того, що він скористався своїм правом на звернення до місцевого господарського суду із клопотанням про залучення до участі у справі третьої особи, зокрема Федерації професійних спілок Одеської області.

Суд апеляційної інстанції також наголошує на тому, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що Федерацією професійних спілок Одеської області, як власником переданого в оренду майна, висувались будь-які претензії, в тому числі щодо сплати орендних платежів, тощо.

Відхиляються колегією суддів й твердження апелянта з приводу того, що укладений між сторонами договір оренди викладено недержавною мовою, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У даному випадку, сторонами на власний розсуд вирішено укласти договір, який викладено недержавною мовою.

При цьому, судова колегія зазначає, що відповідачем не доведено того, що укладаючи такий договір, він, зокрема через незнання мови, якою викладено такий договір, не зрозумів усіх прав та обов`язків, які покладаються на нього цим договором, в силу відсутності належного перекладу такого договору на державну мову.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про нікчемність укладеного між сторонами договору, зокрема через те, що його не було нотаріально посвідчено.

Так, дійсно за приписами ч. 2 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

Разом з цим, у даному випадку, договір майнового найму нежитлового приміщення №13 від 01.06.2020 було укладено сторонами на період з 01 липня 2020 року до 30 червня 2021 року, тобто на один рік, з можливістю подальшої пролонгації на той самий строк, у разі відсутності заяв будь-якої сторони про його розірвання.

Відтак, до укладеного між сторонами договору найму частки капітального приміщення укладеного строком на один рік, нотаріальне посвідчення законом не вимагається.

Щодо ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення, колегія суддів зазначає що апеляційна скарга не містить жодних доводів та аргументів щодо незгоди скаржника із мотивами оскаржуваного додаткового рішення. Натомість, апелянт лише зазначає, що додаткове рішення, хоч й є окремим документом, проте є невід`ємною частиною основного рішення, а тому оскаржується разом з ним.

Тому, суд апеляційної інстанції дослідивши мотиви прийнятого судом першої інстанції додатково рішення вважає, що місцевий господарський суд, оцінивши подані докази, врахувавши характер правовідносин, що склалися між учасниками справи, складність цієї справи, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг, обсяг матеріалів справи, а також врахувавши принципи співмірності та розумності судових витрат, дійшов вірного висновку, що понесені позивачем витрати мають бути відшкодовані відповідачем частково.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2023 та додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 08.06.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 08.06.2023 по справі №916/3022/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.09.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.