УХВАЛА

м. Київ

02.10.2023Справа № 910/12716/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову у справі №910/12716/23

За позовом Київського національного лінгвістичного університету

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп»

про визнання недійсним договору та скасування рішень реєстратора

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Київський національний лінгвістичний університет (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Л-Груп" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору та скасування рішення реєстратора.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 без належних правових підстав забезпечив виконання договору позики №28-1/10 від 28.10.2020, укладеного з відповідачем-2, шляхом укладення договору іпотеки №6129 від 16.11.2020, предметом якого є нерухоме майно гуртожиток секція 4, літ. "А" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) та гуртожиток секції 5, літ. "А" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61), так як дані об`єкти нерухомості належать позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/12716/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 03.10.2023.

12.09.2023 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, за якою до набрання законної сили рішенням у цій справі №910/12716/23 позивач просить забезпечити позов шляхом: заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4, окрім реєстраційних дій, спрямованих на скасування та/або вилучення записів з реєстру внесених на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020 та 55171712 від 16.11.2020; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (ідентифікаційний код 31811499) у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження майна - гуртожитку (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (ідентифікаційний код 31811499) у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження майна - гуртожитку (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5.

Розглянувши заяву Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Так, приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 Господарського процесуального кодексу України.

Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №907/269/22.

Зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2023 у справі №916/3710/22.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачеві або іншим особам здійснювати певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.12.2022 у справі №905/255/22 та від 28.11.2022 у справі №916/731/21.

У даному випадку, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору іпотеки (зареєстрований за номером 6129), укладеного 16.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп»; визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 26.11.2020 року; визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 551717121 від 26.11.2020 року.

Відтак, має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У немайнових спорах має досліджуватися чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, в разі задоволення позовних вимог, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 та постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №910/21049/17, від 29.03.2021 у справі №910/16800/20 та від 16.03.2021 у справі №921/302/20.

Як зазначено в постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18(914/608/20) Великої Палати Верховного Суду вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем є спором про право.

При цьому, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила на тому, що з метою унеможливлення неодноразового відчуження спірного майна існує інститут забезпечення позову. У подібних спорах вжиття відповідних заходів забезпечення позову може не допустити подальше відчуження нерухомого майна, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, заявник зауважує на тому, що право власності на спірні гуртожитки належить позивачу, що підтверджується рішеннями судів у справах №910/19914/21 та №910/19908/21 та записами в Державному реєстрі.

Втім, спірні гуртожитки стали предметом іпотеки за договором іпотеки (номер 6129) від 16.11.2020 року, укладеного між відповідачами, без згоди та відома позивача.

Тоді як, незалежно від того, яка особа передала нерухоме майно в іпотеку, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації спірного майна за собою, оскільки згідно статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Позаяк, у разі перереєстрації гуртожитків (зміни володільця) до завершення розгляду цієї справи, майбутнім рішенням не поновляться порушені права Університету, рішення втратить свій сенс, а позивач буде вимушений подавати черговий позов про витребування майна.

Як наголошує заявник, застосування заявленого заходу забезпечення позову є необхідним заходом з урахуванням того, що ТОВ «Л-Груп» є іпотекодержателем майна за оскаржуваним договором іпотеки від 16.11.2020 (номер 6130), а строк виконання основного зобов`язання за договором позики, відповідно до реєстру та договору, закінчився 27.10.2021 року. Тобто на цей момент іпотекодержатель має підстави та можливість в будь - який момент звернути стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із закінченням строку виконання основного зобов`язання.

Наведені обставини у їх сукупності, з урахуванням їх хронологічності, дають обґрунтовані підстави вважати, що має місце існування обставин, а не виключно припущень заявника, про можливість вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» дій, які, у випадку задоволення майбутнього позову заявника, нівелюють мету звернення з ним, адже зумовлять необхідність з метою відновлення порушених прав позивача на спірне майно звертатися до набувачів такого майна за інших підстав з новими позовами, що не відповідає принципу правової визначеності, а саме «одне порушене право - один позов».

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України», набуло статусу остаточного 12.02.2007, зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні Європейського Суду з прав людини "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін. Не може бути й мови, щоб закріплені в пункті 1 статті 6 процесуальні гарантії, що надаються сторонам, - справедливий, відкритий та швидкий судовий розгляд - не передбачали виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно доступу до суду та провадження у справі, скоріш за все призвело б до виникнення ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, підписавши Конвенцію. Таким чином, виконання рішення, постановленого судом, має вважатися невіддільним складником "судового розгляду", передбаченого у статті 6.

При цьому, сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом (рішення у справі "Кудла проти Польщі" заява №30210/96). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (рішення у справі "Міфсуд проти Франції" заява №57220/00 та у справі "Пантелеєнко проти України" заява "№1901/02).

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

У той же час, суд наголошує, що у відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що проведення реєстраційних дій (щодо реєстрації прав/обтяжень прав) зупиняється, зокрема на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

При цьому згідно із частиною другою цієї статті Закону судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У постанові від 26.01.2021 у справі №916/3200/17(916/2146/20) Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість припущення позивача щодо можливості зміни власника/передачі в оренду/передачі в управління спірного майна особам, які наразі не є учасниками справи, що в подальшому ускладнить ефективне поновлення права у разі задоволення позову, дійшли правильного висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, шляхом заборони проведення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна.

У даному випадку, заявником доведено наявність фактичних обставин з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову і суд вбачає наявність зв`язку між заявленими до застосування заходами забезпечення позову в частині заборони вчинення реєстраційних дій уповноваженими на те особами щодо спірного нерухомого майна і предметом спору у справі №910/12716/23, співмірність та адекватність заходів із позовними вимогами, адже існує спір щодо правомірності укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» договору іпотеки (номер 6129) від 16.11.2020 року та набуття іпотекодержателем ТОВ «Л-Груп» права звернення стягнення на нерухоме майно - гуртожитки, який вирішується в даному судовому спорі, і тому до вирішення такого спору подальше відчуження спірного майна, в т.ч. шляхом звернення стягнення, може (у випадку задоволення позову) призвести до зумовлення необхідності понесення додаткових витрат для відновлення в подальшому прав на це майно.

Суд за вищенаведених обставин, прийшов до висновку, що заборона вчинення реєстраційних дій відносно майна, що є предметом договору іпотеки, по суті спрямоване на не відчуження цих об`єктів, які є предметом оспорюваного договору іпотеки і на які може бути звернено стягнення іпотекодержателем, враховуючи, що строк виконання зобов`язання за договором позики закінчився 27.10.2021 року, а тому наявні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову у цій частині.

Відтак, з огляду на предмет даного спору, доцільною є заборона вчинення щодо спірного нерухомого майна дій, пов`язаних з його державною перереєстрацією, крім як на виконання судових рішень, які набрали законної сили щодо цього майна.

ЄСПЛ у низці своїх рішень вказував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 22.02.1994 у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006 у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008).

Отже, допускається обмеження судами розпорядження майном особи, за умови дотримання таких вищенаведених вимог, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі №910/15043/21(910/10070/22) та від 16.09.2020 у справі №910/13208/19.

При цьому, визначені заявником заходи забезпечення позову не покладають обтяжливих обов`язків на відповідачів а є тимчасовими обмеженнями їх прав.

Водночас, суд наголошує, що заборона внесення відповідних змін до реєстру є тимчасовою і не має своїм наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності відповідачів (постанова Верховного Суду від 10.09.2021 у справі №910/18567/20).

Вжиття спірних заходів забезпечення позову спрямоване на запобігання імовірним порушенням майновим правам позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін.

У даному випадку, існує обґрунтована необхідність у збереженні існуючого на сьогоднішній день кола суб`єктів спірних правовідносин та відображеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації щодо такого майна, що можливе шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо такого майна, до встановлення дійсних обставин перебігу спірних правовідносин.

У той же час, суд враховує, що при постановленні ухвали про заборону відповідачу або іншим особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії (чітко визначені) забороняється вчиняти, тобто не будь-які дії щодо предмета спору (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі №916/2262/22, від 19.05.2021 року у справі № 910/19775/20, від 15.11.2019 у справі № 916/1936/19).

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову в частині заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4, окрім, як на виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Водночас, суд не вбачає і заявником таких підстав не наведено щодо додаткового забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна, так як наведений заявником захід забезпечення позову поглинається вжитим судом заходом забезпечення позову шляхом заборони уповноваженим особам на проведення державної реєстрації щодо реєстрації права власності та інших речових прав на спірне нерухоме майно і, за висновком суду, за даних обставин є достатнім.

При цьому, в розрізі зустрічного забезпечення, суд зазначає, що застосування означених заходів у відповідності до ч. 1 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком суду для реалізації якого, у даному випадку, у господарського суду достатні підстави відсутні.

Згідно частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 74, 76, 136, 137, 138, 139, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову задовольнити частково.

2. До набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/12716/23 заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4, окрім, як на виконання судових рішень, які набрали законної сили.

3. В іншій частині в задоволенні заяви Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову у справі №910/12716/23 відмовити.

4. Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому чинним законодавством України для виконання судових рішень та може бути пред`явлена до виконання у передбаченому чинним законодавством порядку до 03.10.2026.

Стягувач: Київський національний лінгвістичний університет (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 73, ідентифікаційний код 02125289).

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Груп" (03191, м. Київ, вул. Ю. Здановської, буд. 58А, приміщення 127, ідентифікаційний код 31811499).

Ухвала набирає законної сили 02.10.2023 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Т.В. Васильченко