ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 Справа № 914/4127/21

За позовом: Керівника Львівської обласної прокуратури, м.Львів,

В інтересах держави в особі позивача-1: Кабінету Міністрів України, м.Київ,

позивача-2: Національної академії наук України, м.Київ,

позивача-3: Львівської обласної державної адміністрації, м.Львів,

до відповідача-1: Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України, м.Львів,

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Едбуд-Львів», м.Львів,

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Міністерство культури та інформаційної політики України, м.Київ,

про: визнання недійсним договору та додаткових угод до цього договору.

Суддя І. Б. Козак

При секретарі Г.Гелеш

Представники сторін:

Прокурор: Рогожнікова Н.Б.

Від позивача-1: Кміть М. представник,

Від позивача-2: Подлящук О.Н представник,

Від позивача-3: Смотрич Д.В. представник,

Від відповідача-1: Пастернак П.І. - представник,

Від відповідача-2: Семиренко П.Я. -представник,

Третя особа-1: не з`явився.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах Кабінету Міністрів України, Національної академії наук України, Львівської обласної державної адміністрації до відповідача 1 Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України та відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Едбуд-Львів» про визнання недійсним договору та додаткових угод до цього договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.07.2022 (суддя Горецька З.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2023 (колегія суддів у складі: Матущак О.І. - головуючий, Кордюк Г.Т., Скрипчук О.С.) рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2022 про відмову в позові в частині позовних вимог Керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії наук України скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким позов залишено без розгляду. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2022 у справі №914/4127/21 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2023 касаційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури задоволено частково: постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2023 в частині скасування рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2022 у справі №914/4127/21 про відмову в позові в частині позовних вимог Керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії наук України та залишення позову без розгляду в цій частині залишено без змін. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2023 в іншій частині та рішення Господарського суду Львівської області від 04.07.2022 у справі № 914/4127/21 скасувано та справу № 914/4127/21 направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Системою автоматизовного розподілу від 14.06.2023 справу №914/4127/21 передано для розгляду судді І.КОЗАК.

Ухвалою суду від 19.06.2023 справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання на 18.07.2023. Рух справи відображено в ухвалах суду. 22.08.2023 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 12.09.2023.

Правова позиція прокурора.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. Відповідачами 1 та 2 укладено договір про ремонтно-реставраційні роботи та будівництво по вул. Горбачевського, 19 та вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові. Стверджував про наявність підстав недійсності спірного договору з посиланням на норми ст.ст. 203, 215, 235 ЦК України, оскільки укладений договір є удаваним, хоча фактично сторони уклали договір про спільну діяльність з порушенням порядку його погодження. Обґрунтовуючи наявність порушення інтересів держави та підстав представництва прокурора у даній справі зазначав, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст.ст. 1, 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», норм Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», ст.ст. 122, 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та ст. 137 Господарського кодексу України позивачі є уповноваженими органами на захист держави у спірних правовідносинах, а тому на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України даний позов поданий прокурором, оскільки порушені інтереси держави у сфері розпорядження державним майном, в тому числі пам`яткою культури та землями історико-культурного призначення, а уповноважені органи необхідних заходів для усунення відповідних порушень не здійснювали. Просить визнати недійсним договір № 1 про ремонтно реставраційні роботи та будівництво по вул. Горбачевського, 19 та вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові від 04.08.2016, укладений між Карпатським відділенням інституту геофізики ім. С.І. Субботіна Національної академії наук України та ТОВ «Едбуд-Львів», а також додаткові угоди до цього договору від 17.12.2018 та 29.12.2020.

У письмових поясненнях (вх.№16241/23 від 30.06.2023) просив задовольнити позов повністю.

Попередній розрахунок судових витрат позивача:

· 2270,00 грн сплачений судовий збір.

Правова позиція позивача 1 Кабінету Міністрів України.

Представник позивача 1 у судове засідання 12.09.2023 прибув, позовні вимоги прокурора підтримав повністю, виклавши мотивацію в поясненні (вх.№17391/23 від 13.07.2023).

Правова позиція позивача 2 (Національної академії наук України).

Представник позивача 2 у судове засідання 12.09.2023 прибув, просив відмовити у задоволенні позову прокурора.

Правова позиція позивача 3 (Львівської обласної державної адміністрації).

Представник ЛОДА прибув у судове засідання 12.09.2023, у додаткових поясненнях (вх.№18816/23 від 31.07.2023) виклав свою правову позицію.

Правова позиція відповідача 1 (Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України).

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 12.09.2023 проти позову заперечив.

Правова позиція відповідача 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Едбуд-Львів»).

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 12.09.2023 проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмових поясненнях (вх.№17424/23 від 13.07.2023).

Правова позиція третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Міністерства культури та інформаційної політики України.

Представник третьої особи у судове засідання 12.09.2023 не прибув.

Обставини справи.

Розпорядженням Президії Національної академії наук України №42 від 02.02.2009 «Про передачу Карпатському відділенню Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України виробничих площ, будинків і споруд Науково-дослідного центру аерокосмічної інформації і екологічного моніторингу НАН України та Національного космічного агентства України при інституті кібернетики ім. В.М. Глушкова НАН України» вирішено передати на баланс Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України наступні об`єкти: будинок №19 за адресою: м. Львів, вул. Горбачевського, 19, площею 1 900 м2; будинок №7 за адресою: м. Львів, вул. Коцюбинського, 7, площею 1 200 м2; земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Горбачевського, 19, площею 0,39 га; земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Коцюбинського, 7, площею 0,14 га.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36989199 від 26.06.2012 за державою в особі НАН України, зареєстровано право державної власності на будинок №19, літ «А-3» за адресою: м. Львів, вул. Горбачевського, 19, загальною площею 768,9 м2 на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 30.01.2012 у справі № 5015/7252/11.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №5377119 від 28.08.2013 за НАН України, зареєстровано право державної власності на земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Горбачевського, 19, площею 0,3893 га (кадастровий номер :03:001:0049).

Право постійного користування вказаною земельною ділянкою, зареєстровано за Карпатським відділенням Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37128119 від 18.09.2017 на підставі акта на право постійного користування землею №ІІ-ЛВ000508 від 25.11.1999, акта приймання-передачі №451 від 21.07.2009, розпорядження президії НАН України №42 від 02.02.2009.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №4003665 від 16.07.2013 за державою в особі НАН України зареєстровано право державної власності на будинок №7, літ «А-2» за адресою: м. Львів, вул. Коцюбинського М., 7, загальною площею 1 220,5 м2 на підставі свідоцтва про право власності №6277822 від 16.07.2013.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №5377332 від 28.08.2013 за НАН України зареєстровано право державної власності на земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Коцюбинського М., 7, площею 0,1449 га (кадастровий номер :06:006:0010).

Право постійного користування вказаною земельною ділянкою зареєстровано за Карпатським відділенням Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37128508 від 18.09.2017 на підставі акта на право постійного користування землею №ІІ-ЛВ000509 від 04.06.2002, акта приймання-передачі №451 від 21.07.2009, розпорядження Президії НАН України №42 від 02.02.2009.

Постановою бюро президії НАН України №55 від 05.03.2014 «Про укладення договору Карпатським відділенням Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України» прийнято рішення погодити пропозицію Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна щодо укладення договору на ремонтно-реставраційні роботи та будівництво багатоквартирних житлових будинків з вбудованими адміністративними приміщеннями на земельних ділянках, які знаходяться у постійному користуванні Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна по вул. Горбачевського, 19 та по вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові й погодити його на умовах проекту, що додається.

Пунктом 3 цієї постанови передбачено обов`язок Управління справами НАН України з Відділом науково-правового забезпечення діяльності НАН України підготувати для подання Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) узгоджений в установленому чинним законодавством порядку проект рішення КМУ щодо погодження укладення Карпатським відділенням Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України договору на ремонтно-реставраційні роботи та будівництво адміністративних і житлових будинків за адресою: вул. Горбачевського, 19 та вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові.

На виконання вказаної постанови бюро президії НАН України листом за вих.№18/1410-1 від 17.08.2015 звернулось до Прем`єр-міністра України з проханням розглянути проект розпорядження КМУ «Про погодження укладення договору про спільну діяльність» для подання його на затвердження.

Відповідно до переліку додатків до цього листа, серед іншого, НАН України надіслала до КМУ проект розпорядження на 1 арк та проект договору на 12 арк.

На виконання листа Прем`єр-міністра України №34702/1/1-15 від 07.08.2015 у відповідь на лист НАН України №18/1410-1 від 17.08.2015, Міністерство юстиції України листом №10937-04-15/81 від 11.09.2015 з посиланням на норми Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою КМУ №296 від 11.04.2012 описало порядок укладення та погодження, зокрема договорів про спільну діяльність та зазначило зокрема, що відповідно до п.1 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою КМУ №459 від 20.08.2014, Мінекономрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, зокрема, формування державної політики у сфері управління об`єктами державної власності.

Листом за вих. №2413-07/686-07 від 14.01.2016 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України у відповідь на лист НАН України №18/278 від 22.12.2015 повідомило зокрема, що постанова КМУ від 11.04.2012 №296 відповідно до п. 1 Порядку регулює процедуру погодження КМУ лише договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та договорів про управління майном.

Укладення договорів, що не підпадають під дію постанови КМУ від 11.04.2012 №296, у тому числі на спорудження об`єктів науково-господарського призначення та житлового призначення на земельних ділянках, які належать установам та організаціям НАН України на праві постійного користування, має відбуватися відповідно до Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», положень установчих документів державного підприємства (установи, організації) та загальних вимог щодо укладення договорів, встановлених законодавством.

Карпатське відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України звернулось з листом №70 від 23.03.2016 «Щодо укладення інвестиційного договору» до НАН України, в якому зазначило, зокрема, що потреба у залученні інвестора викликана тим, що значна частина майнового комплексу морально і фізично застаріла, тривалий час не використовувалась і потребує значних капіталовкладень для проведення ремонтних робіт. Земельні ділянки, на яких розташовані будівлі відділення, не можуть ефективно використовуватись. Погоджений постановою бюро президії НАН України від 05.03.2014 №55 проект договору на ремонтно-реставраційні роботи та будівництво адміністративних та житлових будинків за адресами вул. Горбачевського, 19 та вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові, просило дати дозвіл на укладення договору на умовах схваленого проекту.

НАН України листом №18/962-8 від 18.05.2016 погодила проведення ремонтно-реставраційних робіт адміністративної будівлі №19 по вул. Горбачевського у м. Львові та будівництва багатоквартирних житлових будинків з вбудованими адміністративними приміщеннями по вул. Горбачевського, 19 та по вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові за умови, що договір, про який йдеться у листі від 23.03.2016 №70, не буде договором про спільну діяльність, договором доручення, комісії та управління майном.

Враховуючи наведене, 04.08.2016 відповідачами 1 та 2 укладено договір №1, відповідно до умов якого замовником є Карпатське відділення інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України (сторона-1), а забудовником ТОВ «Едбуд-Львів»(сторона-2). Відповідно до п. 1.1. цього договору сторона-1 зобов`язана, зокрема передати стороні-2 функції замовника в частині виготовлення відповідної технічної, дозвільної та проектної документації, будівництва об`єкта-2 і об`єкта-2.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що його предметом є реконструкція 3-х поверхового будинку загальною площею 768,9 м2 сторони-1 по вул. Горбачевського, 19 у м. Львові та реконструкція будівель сторони-1, а саме 2-х поверхового корпусу В-3, 2-х поверхового корпусу А-2 та слюсарної майстерні В-1, що розташовані на земельній ділянці 2, площею 0,1449 га по вул. Коцюбинського, 7 у м. Львові.

Відповідно до п.п. 1.7, 3.1., 4.1 договору сторони передбачили порядок поетапного виконання будівельних (реставраційних) робіт, права та обов`язки сторін щодо до виконання ремонтно - реставраційних робіт.

Згідно з п. 1.12 договору власником результатів будівельних робіт з будівництва об`єкта-2 та об`єкта-3 до здачі об`єктів в експлуатацію виступає сторона-2.

Відповідно до п. 2.2.1. договору житлові приміщення (квартири) загальна площа, яких становить 200 м2, передаються стороною-2 стороні-1 з власного житлового фонду в межах міста Львова, протягом 30 днів після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт щодо об`єкта 2. Перелік та ознаки квартир, що передаються стороною-2 стороні-1 відповідно до цього підпункту визначається сторонами відповідною додатковою угодою до цього договору. Вказані кварти повинні знаходитись в межах 2-6 поверхів відповідних будинків.

Пунктом 2.2.2. сторони погодили, що 1 300 м2 адміністративних площ в об`єкті-1 та об`єкті-3 передаються стороні-1 стороною-2 протягом 30 днів після введення об`єктів в експлуатацію.

Розділом 5 договору сторони передбачили порядок фінансування робіт з будівництва об`єкта, відповідно до п. 5.2. якого сторона 2 від свого імені і за власні, позичені або залучені відповідно до вимог законодавства кошти повинна профінансувати усі передбачені договором роботи, пов`язані з проектуванням, ремонтно-реставраційними роботами об`єкта-1 та будівництвом об`єкта-2 і об`єкта-3, зокрема але не виключно: розрахуватися за укладеними нею договорами із підрядниками за виконання окремих робіт із будівництва (реставрації) об`єктів, із постачальниками матеріалів та обладнання, необхідних для будівництва (реставрації) об`єктів, понести необхідні адміністративні витрати на введення об`єктів в експлуатацію.

Окрім цього, розділами 11, 12, 13, 14 договору передбачено відповідно порядок організації виконання будівельних робіт, контроль замовника за відповідністю будівельних робіт вимогам договору, приймання-передачу закінчених робіт, гарантії якості будівельних робіт, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором, порядок врегулювання спорів.

Додатковими угодами від 17.12.2018, від 29.12.2020 до договору № 1 від 04.08.2016 внесено зміни в пункт 17.1. цього договору та продовжено строк дії цього договору.

Оцінка суду.

Відповідно до ст.316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У постанові від 30.05.2023 суд касаційної інстанції, серед іншого зазначив такі вказівки:

- у розглядуваній справі першочерговим та необхідним, враховуючи положення ст. 235 ЦК України та викладені вище висновки Верховного Суду, є встановлення правової природи укладеного між відповідачами правочину, оскільки від цього залежить дослідження інших доводів учасників справи та прийняття висновків щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, або ж навпаки. Саме достеменно встановлено правова природа відповідного договору надає Верховному Суду можливість обґрунтовано дійти висновку щодо правильності або помилковості застосування судами норм матеріального і процесуального права;

- дійшовши висновку про те, що укладений у справі договір не містить ознак договору про спільну діяльність, як суд апеляційної інстанції, так і суд першої інстанцій не взяли до уваги важливих доводів прокурора, якими він обґрунтовував позовні вимоги та формально відхилили його посилання на правові висновки Верховного Суду у постанові від 11.07.2019 у справі №910/10673/18, вказавши, що у справі № 910/10673/18 умови спірного договору були іншими, ніж умови спірного договору у розглядуваній справі.

Так, поза увагою судів обох інстанцій залишилися доводи прокурора про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні. При цьому прокурор протягом всього судового процесу заявляв відповідні доводи, якими обґрунтовував свою позицію щодо природи спірного договору, наявності відповідних ознак договору про спільну діяльність, розкриваючи це, зокрема, аналізом положень договору, прав та обов`язків його сторін, тощо.

Водночас суд першої інстанції в якості аргументації правової природи укладеного між відповідачами у справі договору взяв до уваги лише позицію відповідачів, викладену у відзивах на позов, при цьому належним чином не спростувавши головні доводи прокурора, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції вибірково проаналізував умови договору та зазначив, що ними не передбачено умови щодо відчуження закріпленого за Карпатським відділенням Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України нерухомого майна та/або земельних ділянок за відповідним адресами, які закріплені за ним на праві постійного користування.

При цьому, застосовуючи ст. 318 ГК України до спірних відносин, суд апеляційної інстанції взагалі залишив поза увагою посилання прокурора на неврахування висновків Верхового Суду, викладених у справі № 910/4501/17, у якій Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду розглядаючи справу за подібних правовідносин зазначив, що спірний договір є договором про спільну діяльність, а не будівельного підряду, оскільки він не містить усіх передбачених ч. 5 ст. 318 ГК України положень.

Вказане свідчить про передчасність висновків судів обох інстанцій стосовно правової природи спірного у розглядуваній справі договору, а тому колегія суддів не може визнати рішення судів попередніх інстанцій в цій частині обґрунтованими, як і не може надати відповідну оцінку доводам прокурора в силу меж перегляду справи в суді касаційної інстанції.

Викладене вище, в свою чергу, вказує на передчасність висновків судів про те, що достатньою законною підставою для укладення спірного договору є отримання відповідачем-1 відповідного погодження НАН України згідно з положеннями Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу».

-відхиляючи посилання прокурора щодо порушення Закону України «Про охорону культурної спадщини» укладанням спірного договору суди обох інстанцій дійшли висновку, що прокурором не доведено та не надано доказів встановлення меж історичного ареалу м. Львова відповідно до вимог ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Водночас у постанові Верховного Суду від 11.07.2022 у справі № 1.380.2019.006107 суд дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2005 № 1311 «Про затвердження меж історичного ареалу м. Львова та зони регулювання забудови м. Львова», яким затверджені межі історичного ареалу м. Львова та зони регулювання забудови м. Львова, у встановленому законом порядку не було скасоване, отже є чинним.

Верховний Суд вважає передчасними висновки судів обох інстанцій про відсутність доказів встановлення меж історичного ареалу м. Львова. Крім цього, обмежившись посиланнями лише на вказані межі, суди поза увагою залишили інші доводи прокурора про порушення відповідачами Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, про те, що:

- будинок по вул. Горбачевського, 19 у м. Львові є пам`яткою культури місцевого значення, відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 17.07.1990 № 227 та наказом Міністерства від 18.01.2021 № 14 занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, охоронний № 4276 - Лв.;

- за інформацією Міністерства культури та інформаційної політики України погодження проектів землеустрою чи погодження проектної документації за вказаними адресами Міністерством не видавалось (листи від 09.04.2021);

- за інформацією департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації жодних звернень щодо погодження науково-проектної документації чи отримання дозволу на проведення робіт на згаданому об`єкті не надходило (листи від 30.12.2020 та від 23.10.2021).

Вказане також свідчить про неповне дослідження обставин справи судами попередніх інстанцій та позбавляє Верховний Суд можливості перевірити відповідні доводи прокурора, яким не була надана належна оцінка, а також про підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Висновок апеляційного господарського суду в частині залишення без розгляду позовних вимог Керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі НАН України на підставі п. 2 ч. 2 ст. 226 ГПК України є правильним, а тому в цій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вказівки касаційної інстанції, заслухавши пояснення учасників процесу, суд зазначає таке.

Прокурор звернувся з цим позовом в інтересах Кабінету Міністрів України, Національної академії наук України та Львівської обласної державної адміністрації.

Суд враховує, що позивач 2 НАН України не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, бездіяльність якого могла би бути підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді, а тому позовні вимоги Керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі НАН України підлягають залишенню без розгляду на підставі п. 2 ч. 2 ст. 226 ГПК України.

Щодо правової природи укладеного між сторонами договору.

Статтею 638 ЦК України визначено, що Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є у мови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічні норми містяться і у статті 180 ГК України «зміст господарського договору становлять умови договору Укладення договору в письмові формі, що підписаний сторонами та скріплений печатками засвідчує досягнення сторонами згоди з істотних умов договору. Згідно із ч. 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди, щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визначені такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Цією ж статтею передбачено, що Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Аналізуючи оскаржуваний договір № 1 від 04.08.2016, такий є договором щодо забудови земельної ділянки з елементами договору доручення та договору будівельного підряду з огляду на наступне.

· Сторонами договору є Замовник Карпатське відділення інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України та Забудовник ТОВ «Едбуд Львів».

· Пунктом 1.2 оспорюваного договору предметом даного договору є Реконструкція 3-х поверхового будинку загальною площею 768,9 кв. м. Сторони 1 (Карпатського відділення інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України) по вул. Горбачевського, 19 та реконструкція будівель Сторони 1, а саме 2-х поверхового корпусу В-3, 2-х поверхового корпусу А-2 та слюсарної майстерні В-1, що розташовані на земельній ділянці 2, площею 0, 1449 га по вул. Коцюбинського, 7.

· Оспорюваний договір передбачає порядок виконання будівельних робіт, контроль замовника за виконанням відповідних робіт, залучення робочої сили до виконання будівельних робіт, встановлені гарантії якості виконання будівельних робіт, аналогічне випливає і з прав та обов`язків сторін, які зводяться до виконання ремонтно - реставраційних робіт, а саме на Сторону 1 (Відповідача 1) у відповідності до п. 3.1.2 виникає обов`язок прийняти ремонтно реставраційні та будівельні роботи. З самого предмету п.1.1. Договору має місце передача функцій Стороні 2 (Відповідач 2) функцій замовника будівництва в частині виготовлення відповідної технічної, дозвільної та проектної документації, а предмет договору передбачений п.1.2, який є чітко визначеним;

· Положеннями договору не передбачено умови щодо відчуження закріпленого за Карпатським відділенням Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України нерухомого майна та/або земельних ділянок за відповідним адресами, які закріплені за ним на праві постійного користування.

Аргументи прокурора щодо оцінки оскаржуваного договору зводяться до того, що спірний договір не відповідає меті діяльності Інституту (щодо наукової та науково-технічної діяльності); будівельні/реставраційні роботи по свої суті передбачають знесення, демонтаж старих будівель і будівництво нового житлового будинку, при цьому таке новозбудоване житло не буде належати працівникам Карпатського інституту; в результаті запланованих будівельних робіт буде зменшено державну власність реконструйованих будівель.

Статтею 1130 ЦК України визначено поняття договору про спільну діяльність. Так, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ч. 2 статті 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до статті 1132 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Таким чином, істотними умовами для договорів про спільну діяльність, згідно ЦК України, зокрема є: досягнута домовленість сторін діяти спільно з метою отримання прибутку; визначено вклади сторін; визначена грошова оцінка вкладів сторін; визначено, що ведення бухгалтерського обліку покладено на одну із сторін; передбачено умови ведення спільних справ; передбачено право учасника на інформацію; визначено порядок відшкодування збитків та шкоди; визначено порядок розподілу прибутку, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Спірний договір не відповідає вимогам ст. ст. 1133, 1134, 1136, 1137, 1138 ЦК України, якими визначено умови спільної діяльності, оскільки в цьому договорі сторонами не визначено вклади сторін та відсутня їх грошова оцінка, не передбачено ведення спільного бухгалтерського обліку або однією із сторін, не передбачено ведення спільних справ та не передбачено розподілу прибутку між сторонами, тощо.

Під час укладення спірного договору до правовідносин у даній справі підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, а саме Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих наук та статусу їх майнового комплексу», відповідно до статті 3 якого Національна академія наук України, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу Національної академії наук України, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, пов`язаних з ефективним їх використанням та розпорядженням у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб, здійснює інші повноваження з управління, передбачені законодавством України, щодо об`єктів державної власності, які належать до майнового комплексу Національної академії наук України.

Із урахуванням норм наведеного законодавства та встановлених обставин справи, оскільки укладений між відповідачами спірний договір не є договором про спільну діяльність, то для його укладення Карпатському відділенню Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України було достатньо отримати погодження НАН України, що мало місце у даному випадку та підтверджується документальними доказами у справі.

Варто зауважити додатково, що постановою бюро президії Національної академії наук України №55 від 05.03.2014 вирішено погодити укладення договору на проведення ремонтно-реставраційних робіт та будівництво багатоквартирних будинків з адміністративними приміщеннями на вищевказаних земельних ділянках та на умовах запропонованого проекту договору, які відповідають умовам спірного договору у даній справі.

НАН України відповідно до вимог Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012, з доданим проектом розпорядження Кабінету Міністрів України та проектом цього ж договору, зверталося листом №18/1410-1 від 17.08.2015 до Прем`єр-міністра України з метою погодження такого договору, що підтверджується переліком документів до вказаного листа.

Наведеним спростовуються доводи прокурора та представника Кабінету Міністрів України, що на адресу Кабінету Міністрів України не надходили зазначені документи для їх розгляду та погодження.

У подальшому мало місце переадресування зазначених листів НАН України, зокрема Міністерству юстиції України та Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, які входять в структуру Кабінету Міністрів України, але вказані міністерства не вказали на будь-які недоліки поданих документів НАН України та не прийняли рішення про погодження або про відмову у погодженні відповідного договору.

Виходячи із системного аналізу змісту листів зазначених міністерств встановлено, що договір, який НАН України просило погодити та є предметом спору у даній справі не є договором про спільну діяльність. Зазначені міністерства наводили обґрунтування своїх пояснень, зокрема з урахуванням норм спеціального Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих наук та статусу їх майнового комплексу», відповідно до приписів якого для укладення відповідного договору достатньо отримати погодження НАН України.

Аргументи прокурора про те, що за наслідками реалізації договору Карпатське відділення Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна НАН України отримує нежитлові будівлі з невизначеними показниками загальної площі та техніко-економічними показниками і фактично втратить земельні ділянки на вул.Горбачевського, 19 та вул.Коцюбинського, 7 у м.Львові, а також наявне на них нерухоме майно, внаслідок чого відбудеться відчуження цих об`єктів державної власності всупереч закону є помилковими та спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до п.п.2.2.1., 2.2.2 договору сторони передбачили, що перелік та ознаки квартир та адміністративних площ, що передають відповідачем-2 відповідачу-1, визначаються сторонами у додаткових угодах до цього договору. Відсутність таких додаткових угод, на момент розгляду даної справи, не може розцінюватись як підстава для визнання цього договору недійсним.

Щодо аргументу прокурора про спірне будівництво в межах історичного ареалу м. Львова відповідно до вимог ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Згідно п.п. 12, 14 ч.2 ст.5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: визначення меж територій пам`яток національного значення та затвердження їх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць; погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини.

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство культури та інформаційної політики, затвердженого постановою КМ України від 16.10.2019р. № 885 Міністерство культури та інформаційної політики України (МКІП) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, та забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах відновлення та збереження національної пам`яті, мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей.

Таким чином, згідно вищенаведених правових норм погодженню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини, яким є Міністерство культури та інформаційної політики підлягають проекти містобудівних перетворень в межах історичних ареалів населених місць.

4.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно постанови КМ України № 878 від 26.07.2001р. місто Львів внесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу).

Відповідно до ч.З ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України. Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

На виконання вказаних положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» постановою КМ України від 13 березня 2002 року №318 затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць (далі - Порядок №318).

П.п. 1, 4, 5, 10, 12 Порядку № 318, історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо необхідності погодження визначених науково-проектною документацією меж історичного ареалу міста Львова відповідним органом місцевого самоврядування та затвердження їх Мінкультури вже було предметом дослідження Верховного Суду.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №813/4993/15 зазначила, що: «відповідно до частини другої статті 32 Закону № 1805-111 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

Згідно з пунктом 12 Порядку №318 визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що науково-проектна документація щодо меж історичного ареалу м.Львова затверджена відповідно до наведених вище вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зокрема центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, а відтак доводи позивача, що будинок знаходиться в межах історичного ареалу міста Львова не можна визнати обґрунтованими.».

Також аналогічні висновки щодо застосування положень ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», постанови КМ України від 13 березня 2002 року №318 «Про затвердження Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць» зроблені Верховним Судом і в постанові від 27.07.2022р. у справі № 813/3269/17.

в постанові Верховного Суду від 27.07.2022р. у справі № 813/3269/17 суд врахував висновки, викладені у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі №813/4993/15, крім того, в п.п.19-22 постанови зазначив:

«Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що оскільки межі та режими використання історичного ареалу міста Львова станом на дату видання оскаржуваного припису, всупереч приписам частини другої статті 32 Закону №1805 та пункту 12 Порядку №318, не затверджені відповідачем як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, у відповідача були відсутні підстави вважати, що будівництво багатоквартирного житлового будинку з гаражами та стоянками із знесенням споруд котельні на вул. Лукаша (будинок №2 на генплані) у м. Львові здійснюється у визначених межах історичного ареалу м. Львова з дотриманням чи недотриманням визначених режимів використання.»

Також слід заначити. що у спірних правовідносинах не може вважатися належним документом, яким затверджено межі історичного ареалу м. Львова, без затвердження таких меж центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, тобто Міністерством культури України, рішення виконкому Львівської міської ради №1311 від 9 грудня 2005 року «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова».

Станом на час прийняття цього рішення пункт 12 Порядку №318 мав таку редакцію: «Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини».

З тексту зазначеного вище рішення №1311 вбачається, що таке прийняте на виконання вимог Закону №1805-111 та Порядку №318, а не на уповноваження на це Держбуду. Тому, з огляду на зазначене правове регулювання, це рішення не може затверджувати межі історичного ареалу міста Львова».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вищезазначені висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі №813/4993/15 і в постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 27.07.2022р. у справі № 813/3269/17 щодо невизначення меж історичного ареалу м. Львова у порядку, передбаченому ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідною науково-проектною документацією, яка була б затверджена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини, у відповідності до положень ч.4 ст.236 ГПК України мають враховуватись при вирішенні даної справи, оскільки спірні правовідносини в даній справі також стосуються питання застосування ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» в контексті наявності правових підстав для віднесення території визначеної спірним договором до історичного ареалу м. Львова.

Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13 березня 2002) встановлює: відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини (пункт 4); межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць (пункт 5); визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури (пункт 12); для кожного історичного ареалу визначаються режим використання та конкретні обмеження господарської діяльності на його території, які встановлюються правилами охорони та використання історичних ареалів населених місць (пункт 16).

Таким чином аналіз цих норм у їх взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що передумовою для встановлення меж історичного ареалу населеного місця є розробка науково-проектної документації під час розроблення історико-архітектурних опорних планів населених місць, яка повинна бути погоджена відповідним органом місцевого самоврядування та затверджена Міністерством культури України як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

При цьому на офіційному сайті Міністерства культури України, в підрозділі «ІСТОРИЧНІ АРЕАЛИ (ПЕРЕЛІК)», оприлюднено інформацію про затвердження меж та режимів використання історичних ареалів населених місць і місто Львів у Переліку відсутнє.

Таким чином станом на дату розгляду справи, Міністерство культури України не затвердило меж історичного ареалу міста Львова та не встановило режиму його використання.

З огляду на викладене, межі історичного ареалу міста Львова та режим його використання фактично не встановлені, тому немає підстав стверджувати, що земельна ділянка на вул. Горбачевського, 19 у м. Львові перебуває в межах історичного ареалу міста Львова. Отже, відповідно до положень ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» можна зробити висновок, що станом на момент укладення відповідачами оспорюваного договору, а також станом по теперішній час межі історичного ареалу міста Львова, як історичного населеного місця не були затверджені у встановленому вищенаведеним Законом порядку, а тому спірний договір не погребував погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Будинок по вул. Горбачевського, 19 у м. Львові є пам`яткою культури місцевого значення, відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 17.07.1990 № 227 та наказом Міністерства від 18.01.2021 № 14 занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, охоронний № 4276 - Лв.

Листом №44327-21 від 28.10.2021 Департамент архітектури та розвитку містобудування ЛОДА повідомив, що на його розгляд не надходили звернення щодо погодження науково-проектної документації чи отримання дозволу на проведення робіт у будинку по вул. Горбачевського, 19 у м. Львові (а.с.96, т.2).

Крім того, листом №4/378 від 03.04.2015 Відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей ЛОДА погодив проект будівництва багатоквартирного будинку на вул.Коцюбинського, 7 у м.Львові (а.с.70, т.2).

Щодо аргументу прокурора про удаваність оскаржуваного договору.

У постанові від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Крім того, у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Частина перша статті 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З врахуванням того, що згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При зверненні з цим позовом прокурором не доведено удаваності оскаржуваного договору, наведені прокурором доводи недійсності спростовуються матеріалами справи, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю.

Судові витрати.

Сплачений позивачем судовий збір залишається за прокурором.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 231, 219-221, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Позовні вимоги Керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії наук України залишити без розгляду.

3. Судові витрати залишити за прокурором.

4. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

6. Інформацію у справі, яка розглядається, можна отримати за такою веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 22.09.2022.

Суддя Козак І.Б.