ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2023 р. Справа№ 910/13596/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання

від позивача: Гусельніков Мирослав Олександрович (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Гришко В.М. (в залі суду);

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023, повний текст рішення складено 13.03.2023

у справі № 910/13596/22 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод"

про стягнення 2 005 492,16 грн,-

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" про стягнення 2 005 492,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" вказує, що ним на виконання своїх зобов`язань згідно Договору поставки №КЕВРЗ/ВПЗ-КЕВРЗ/ВПЗ-21261 від 23.07.2021 було поставлено Приватному акціонерному товариству "Київський електровагоноремонтний завод" згідно видаткових накладних №1703 від 15.12.2021, №1761 від 28.12.2021 товар загальною вартістю 1 628 544,00 грн., в той час як останнім свого обов`язку із оплати вказаного товару не виконано, у зв`язку з чим у відповідача виник перед позивачем борг у вказаній сумі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" суму боргу у розмірі 1 628 544 грн 00 коп., пеню у розмірі 26 770 грн 59 коп., 3% річних у розмірі 34 248 грн 72 коп., інфляційні втрати у розмірі 315 928 грн 85 коп. та судовий збір у розмірі 30 082 грн 38 коп.

Рішення мотивоване тим, що наявність та розмір заборгованості Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" про стягнення суми основного боргу підлягає задоволенню. Крім того, позивач стверджує, що у зв`язку з невиконанням Приватним акціонерним товариством "Київський електровагоноремонтний завод" своїх грошових зобов`язань за Договором поставки №КЕВРЗ/ВПЗ-КЕВРЗ/ВПЗ-21261 від 23.07.2021 наявні правові підстави для стягнення з відповідача пені у розмірі 26 770,59 грн, 3% річних у розмірі 34 248,72 грн та інфляційних втрат у розмірі 315 928,85 грн. Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті коштів у визначений договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22, Приватне акціонерне товариство "Київський електровагоноремонтний завод" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що сторони у договорі встановили порядок зустрічного виконання зобов`язання, а саме: що оплата здійснюється протягом строку вказаного у п. 5.1 договору, при цьому виходячи зі змісту договору в цілому, перебіг строку на оплату починається після настання відповідних подій, а саме, виконання обов`язку позивача з передачі товару у власність відповідача з належно оформленими товаросупровідними документами, але в будь-якому разі не раніше дати реєстрації податкової накладної. Отже, сторони умовами договору визначили, що передавши лише товар, без товароссупровідних документів, постачальник не вважається таким, що виконав зобов`язання з поставки, оскільки разом із товаром або протягом 5-ти робочих днів з дати передачі товару (п. 6.3 договору) постачальник зобов`язаний передати товаросупровідні документи, при цьому сторони у п. 6.2 договору визначили вичерпний перелік таких товаросупровідних документів: рахунок-фактура постачальника, технічна документація, яка встановлює вимоги до якості продукції, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна (у випадках, передбачених чинним законодавством).

Скаржник зазначає, що відповідач не отримав від позивача всі належні товаросупровідні документи, в тому числі документи, які встановлюють вимоги до якості, а також рахунки на оплату, що передбачені умовами договору, ані у встановлений договором строк, ані до дня подачі цієї апеляційної скарги.

Скаржник звертає увагу на те, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.04.2021 у справі № 910/1102/20, від 31.10.2019 у справі № 904/5340/18 зазначено, що оскільки договір поставки має двосторонній характер, тобто певні обов`язки покладаються як на одну, так і на іншу сторону, то у такому зобов`язання кожна із сторін одночасно є боржником та кредитором. З точки зору виконання такі зобов`язання є зустрічними, оскільки виконання свого обов`язку однією із сторін обумовлюється виконанням другою стороною свого обов`язку.

На думку скаржника, виконання зобов`язання боржником може бути відстрочене на час прострочення кредитора, якщо останній не вчинив дій, необхідних для виконання. Тобто в такому випадку боржник не буде вважатися таким, що прострочив та не буде нести за це відповідальність до моменту вчинення кредитором передбачених договором, необхідних дій. З огляду на те, що саме позивачем не виконано обов`язок з поставки, який передбачено умовами договору, що виразилось у його простроченні, то відповідач, як боржник не вважається таким, що прострочив, а тому суд дійшов до неправильного висновку щодо наявності у відповідача простроченого грошового зобов`язання, яке суд вирішив стягнути з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. У зв`язку із чим, строк на оплату, передбачений п. 5.1 договору не розпочав свій перебіг, оскільки подія з якою пов`язаний початок перебігу цього строку не настала, а саме не відбулася поставка, зважаючи, що датою поставки сторони вважають дату передачі у власність продукції з усіма належними товаросупровідними документами.

Скаржник вказує на те, що вже після зазначення відповідачем на неподання доказу щодо зв`язку Монети С.В. та відповідача, позивачем було подано такий доказ: довіреність серії 12 ААК № 127253 від 13.12.2021, однак, сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належним до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, що позивачем не виконано.

На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо строку дії договору, оскільки договір діяв до 31.12.2021, що є календарною датою, а за таких обставин, як вважає суд, договір не має строку дії, що є істотною умовою договору.

Скаржник зазначає про те, що якість продукції перевіряється вже після надходження на склад, а тому у відповідача не було підстав не приймати продукцію та не підписувати видаткові накладні. Водночас, відповідачем жодного разу не заявлялось про невідповідність якості продукції, оскільки за якістю така продукція не приймалася, у заявах по суті справи відповідач наголошував, що претензій щодо якості продукції не має, приймання продукції за якістю не проводилось та не могло бути проведено за відсутності у відповідача товаросупровідних документів, що встановлюють вимоги до якості продукції, які позивач не надав.

Скаржник не погоджується із висновком суду про те, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою, оскільки рахунок-фактура визначений сторонами договору, як товаросупровідний документ, що підлягає обов`язковій передачі відповідачу, а його непередача є неналежним виконанням з сторони позивача.

Скаржник вказує на те, що відповідно до умов п. 5.1 договору, реєстрація податкових накладних позивачем є однією із подій до настання якої відповідач не здійснює оплату за продукцію, іншою подією за умови настання якої відповідач оплачує отриману продукцію.

Скаржник зазначає, що п. 2.9 договору визначено, що при виявленні дефектів продукції виклик уповноваженого представника постачальника для складення двостороннього акта обов`язковий, але відповідач не виявляв ніяких дефектів продукції, не проводив її вхідний контроль, а неотримання товаросупровідних документів, не є дефектом продукції, крім того, якість продукції, в тому числі наявність або відсутність дефектів не були предметом доказування у даній справі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та додаткових пояснень у справі

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до Північного апеляційного господарського суду 19.04.2023, зазначив про те, що факт передачі позивачем товару, а також факт одержання відповідачем товару (підшипників) на суму 1 628 544,00 грн є встановленим.

Позивач вказує на те, що у договорі наявні всього дві умови для здійснення платежу: перехід права власності на товар до відповідача та реєстрація податкової накладної на партію товару позивачем. Обидві ці умови для оплати виконані, відповідач не заперечує як факту надходження йому товару, так і реєстрації позивачем, як постачальником, податкових накладних на кожну партію товару, отже, у відповідача виник обов`язок оплатити підшипники.

Позивач зазначає, що приймання-передача товару сторонами оформлювався видатковими накладними, однак, ані у видатковій накладній № 1703 від 15.12.2021, ані у видатковій накладній № 1761 від 28.12.2021 не зафіксовано відсутність будь-яких документів.

На думку позивача, відповідач не скористався правом, передбаченим ст. 666 ЦК України, а саме щодо можливості покупця (замовника) за відсутності документів, що стосуються товару, встановити строк для їх передання, та у подальшому, якщо документи продавцем у встановлений покупцем строк не передані, відмовитись від договору купівлі-продажу, або повернути товар покупцеві. Відповідач також не застосував право, передбачене ст. 690 ЦК України, на відмову від прийняття товару із поміщенням такого товару на зберігання, оскільки підписання видаткових накладних свідчить про його згоду на одержання товару. Однак, доказів знаходження переданих більше року тому назад підшипників у незміненому стані, а також не використання їх у власній господарській діяльності, відповідач суду не надав.

Позивач звертає увагу на те, що поставка товару неналежної комплексності та/або відсутність товаросупровідних документів не має наслідком несплати коштів за поставлений товар, якщо це прямо не передбачено сторонами у договору. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідач заперечував проти отримання поставленого товару та звертався до позивача із претензією щодо відсутності документів на нього, або одержання ним неналежно оформлених документів. Видаткові накладні було підписано з боку відповідача без заперечень та зауважень, жодного повідомлення або застереження в приймально-передавальних документах щодо відсутності документів на товар або невірного заповнення накладних, відповідачем зроблено не було.

Тези відповідача щодо недоведеності моменту виникнення обов`язку оплатити товар відповідно до договору, суперечать положенням законодавства та суперечать матеріалам справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/13596/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2023 поновлено Приватному акціонерному товариству "Київський електровагоноремонтний завод" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22. Призначено справу № 910/13596/22 до розгляду у судовому засіданні 31.05.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 задоволено клопотання Гусельникова М.О. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon», а ухвалою від 26.04.2023 задоволено клопотання Мельника М.С. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

На підставі ст.ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023 відкладено розгляд справи № 910/13596/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 на 27.06.2023 в режимі відеоконференції.

Судове засідання, призначене на 27.06.2023, не відбулося у зв`язку із тим, що у Північного апеляційного господарського суду не було можливості фіксувати судове засідання, внаслідок не працездатності обладнання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 призначено на 22.08.2023 в режимі відеоконференції.

У зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. який є суддею-доповідачем, на лікарняному, розгляд справи призначений на 22.08.2023 о 12 год. 00 хв. не відбувся.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023, у зв`язку із перебування судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2023, справу № 910/13596/22 передано колегії суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 прийнято справу № 910/13596/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О. Призначено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 на 19.09.2023.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, тимчасові непрацездатності суддів, зміну складу колегії суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/13596/22 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 19.09.2023 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.09.2023 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

23.07.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №КЕВРЗ/ВПЗ-КЕВРЗ/ВПЗ-21261 (надалі - договір), у відповідності до п. 1.1 якого позивач, за договором постачальник, зобов`язався передати у власність (поставити) в обумовлені строки (строк) відповідачу, за договором замовнику, продукцію, найменування, технічні характеристики (креслення, науково-технічні документи), кількість, ціна якої вказується в специфікації (-іях), що оформляється додатком до договору і є його невід`ємною частиною, а відповідач зобов`язався прийняти вказану продукцію і оплатити її.

У пункті 1.3 договору зазначено найменування продукції та виробника: підшипник, АТ "ЄПК Степногорськ", Республіка Казахстан, м. Степногорськ, АТ "ЄПК Саратов", Російська Федерація, м. Саратов.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що якість продукції, що поставляється позивачем, повинна відповідати вимогам державних стандартів, що діють в Україні, нормативно-технічній документації (номери та індекси ТУ, ГОСТ, ДСТУ, креслення та інше) та вимогам, зазначеним в специфікації до даного договору. Підтвердженням якості з боку позивача є надання наступних документів:

- копія сертифікату якості (паспорта) на кожну партію (при кожній поставці) продукції, завірена печаткою;

- копія-нормативно-технічних документів (ТУ, ГОСТ, ДСТУ), по яким виготовлена та поставляється продукція згідно специфікації;

- копія сертифікату якості (паспорта) на буксові підшипники з відміткою інспекції ЦТ.

Згідно п. 2.6 договору у разі поставки продукції більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), відповідач має право відмовитися від прийняття і оплати продукції, а якщо продукція вже оплачена - вимагати повернення сплаченої суми з урахуванням збитків, завданих відповідачу позивачем шляхом порушення узятих на себе зобов`язань щодо якості. У разі якщо недоліки поставленої продукції можуть бути усунені без повернення її позивачу, відповідач має право вимагати від постачальника усунення недоліків за місцезнаходженням продукції або усунути їх власними силами за рахунок постачальника.

Вхідний контроль, приймання по якості, асортименту, кількості продукції проводиться кінцевим одержувачем згідно з вимогами ДСТУ 9027:2020. Відповідач має право проводити перевірку технології виробництва продукції та приймання її по якості у виробника з використанням виробничого обладнання (п. 2.10 договору).

Відповідно п. 4.1 договору поставка продукції здійснюється окремими партіями за адресою DDP (склад замовника, м. Київ).

Постачання продукції проводиться протягом 5 календарних днів з дати отримання позивачем заявки відповідача (п. 4.3 договору).

У пункті 4.4. договору сторонами погоджено, що датою передачі у власність (поставки) вважається дата отримання замовником продукції з належними товаросупровідними документами.

Пунктом 5.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 10.12.2021 передбачено, що оплата за продукцію проводиться відповідачем протягом 30 календарних днів з дати повної поставки кожної окремої партії продукції, але не раніше дати реєстрації податкової накладної.

У пункті 6.2 договору зазначено, що позивач при поставці продукції зобов`язаний передати відповідачу належним чином оформлені товаросупровідні документи:

- рахунок-фактура позивача;

- технічна документація, яка встановлює вимоги до якості продукції;

- видаткова накладна;

- товарно-транспортна накладна (у випадках, передбачених чинним законодавством).

Позивач зобов`язаний надати відповідачу увесь пакет товаросупровідних документів протягом 5 робочих днів з дати передачі продукції (п. 6.3 договору).

Пунктом 9.5 договору визначено, що у випадку порушення відповідачем строків розрахунків за договором останній сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

У Специфікаціях № 1 та № 2 сторонами погоджено перелік підшипників, які підлягають постачанню відповідачу, їх кількість та вартість.

Позивач стверджує, що ним на виконання своїх зобов`язань за договором було поставлено Приватному акціонерному товариству "Київський електровагоноремонтний завод" згідно видаткових накладних №1703 від 15.12.2021, №1761 від 28.12.2021 товар загальною вартістю 1 628 544,00 грн, в той час як останнім свого обов`язку із оплати вказаного товару не виконано, у зв`язку із чим, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" боргу у розмірі 1 628 544,00 грн, пені у розмірі 26 770,59 грн, 3% річних у розмірі 34 248,72 грн та інфляційних втрат у розмірі 315 928,85 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в пункті 3 статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 ЦК України.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Здійснення постачання позивачем відповідачу товару загальною вартістю 1 628 544,00 грн підтверджується видатковими накладними № 1703 від 15.12.2021 на суму 1 486 772,16 грн та № 1761 від 28.12.2021 на суму 141 771,84 грн.

На вказаних накладних від імені Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" проставлено підпис Монетою С.В.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що: 1) Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" не надано доказів передання Приватному акціонерному товариству "Київський електровагоноремонтний завод" рахунків на оплату товару; 2) видаткові накладні містять підпис Монети С.В., однак не надано доказів наявності у Монети С.В. повноважень на отримання товару; 3) ні видаткові накладні, ні будь-які інші надані позивачем документи не містять відомостей про передачу відповідачу будь-яких товаросупровідних документів разом із товаром або у визначений п. 6.3 Договору строк.

Натомість позивач стверджує, що товаросупровідні документи були наявні у відповідача, оскільки виробник вкладав паспорти на підшипники у тару (коробки), в яких такі підшипники постачались, в той час як нормативно-технічні документи (ТУ, ГОСТ, ДСТУ) щодо підшипників були надані одноразово та жодного разу не вимагали відповідачем повторно впродовж довготривалих правовідносин сторін, в тому числі за іншими договорами. При цьому, позивач також зазначає, що рахунки на оплату товару надавались представнику відповідача разом із видатковими накладними.

Слід зазначити, що відповідач не заперечував отримання підшипників від позивача.

Так, підписана сторонами видаткова накладна є самостійним та належним доказом того, що господарська операція з передачі товару від позивача відповідачу, відбулась.

Однак, товарно-транспортні накладні підтверджують факт перевезення товару та не є первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України" на підтвердження господарських операцій з придбання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №804/16276/15.

Відсутність реквізитів довіреності (на підставі якої діяла уповноважена особа відповідача при прийнятті товару) в накладних також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки, їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17.

Твердження відповідача на відсутність доказів надання йому позивачем рахунку на оплату є безпідставними, оскільки відсутність рахунку не є перешкодою для оплати поставленого позивачем товару, зважаючи на зазначення його вартості у видаткових накладних.

Так, відповідач не заперечує фактичне отримання спірного товару, однак вказує на те, що позивачем та відповідачем погоджено перехід права власності на товар із наданням позивачем товаросупровідних документів.

Пунктом 12.5 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Тобто, якщо припустити, що відповідач від самого початку презюмував, що підписання видаткових накладних не свідчить про виконання позивачем свого обов`язку з постачання товару, то відповідно жодних підстав вважати, що з 31.12.2021 договір припинив свою дію немає, а отже відповідач міг реалізувати своє право на повернення товару, однак ним не скористався.

Тобто, твердження відповідача, що через ненадання позивачем товаросупровідних документів він втратив інтерес у постачанні товару, однак через закінчення строку дії Договору не міг реалізувати своє право на повернення товару, є непослідовним та не відповідає доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки)

Статтею 213 Цивільного кодексу України визначено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що якість продукції, що поставляється позивачем, повинна відповідати вимогам державних стандартів, що діють в Україні, нормативно-технічній документації (номери та індекси ТУ, ГОСТ, ДСТУ, креслення та інше) та вимогам, зазначеним в специфікації до даного договору. Підтвердженням якості з боку позивача є надання наступних документів:

- копія сертифікату якості (паспорта) на кожну партію (при кожній поставці) продукції, завірена печаткою;

- копія-нормативно-технічних документів (ТУ, ГОСТ, ДСТУ), по яким виготовлена та поставляється продукція згідно специфікації;

- копія сертифікату якості (паспорта) на буксові підшипники з відміткою інспекції ЦТ.

Згідно із п. 2.6 договору у разі поставки продукції більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), відповідач має право відмовитися від прийняття і оплати продукції, а якщо продукція вже оплачена - вимагати повернення сплаченої суми з урахуванням збитків, завданих відповідачу позивачем шляхом порушення узятих на себе зобов`язань щодо якості. У разі якщо недоліки поставленої продукції можуть бути усунені без повернення її позивачу, відповідач має право вимагати від позивача усунення недоліків за місцезнаходженням продукції або усунути їх власними силами за рахунок позивача.

Пунктом 2.9 договору визначено, що при виявленні дефектів продукції виклик уповноваженого представника позивача для складення двостороннього акта обов`язковий.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що саме на відповідача був покладений обов`язок перед прийняттям товару перевірити якість продукції, що є неможливим без наявності у останнього передбачених п. 2.1 договору документів, та відмовитись від її прийняття (не підписувати видаткову накладну) у разі якщо товар є неякісним.

Положеннями п. 14 Інструкції держарбітражу при Раді Міністрів СРСР про порядок приймання товару за якістю від 23.04.1966р. П-7 передбачено, що приймання продукції за якістю і комплектністю здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла і в акті вказується, які документи відсутні.

Матеріали справи не містять доказів складення відповідачем при прийманні продукції від позивача акту в якому зафіксовано відсутність будь-яких документів, як не зазначено такої відсутності і у видаткових накладних.

Також матеріали справи не містять доказів ініціювання відповідачем питання щодо надання позивачем товаросупровідних документів на товар чи повернення товару не лише до 31.12.2021, а й до звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" у грудні 2022 року (майже протягом року) до суду з даним позовом, що, зважаючи на фактичне одержання товару та підписання видаткових накладних не може вважатись добросовісною та розумною поведінкою суб`єкта господарювання.

Так, як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань надано зареєстровані у грудні 2021 року податкові накладні, оформлені на підставі вчинення господарських операцій з постачання товару за видатковими накладними № 1703 від 15.12.2021 та № 1761 від 28.12.2021.

Незважаючи на те, що з дати реєстрації вказаних податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (та прийняття їх органами податкової служби) відповідач міг та повинен був бути обізнаним про їх реєстрацію, оскільки вони відображаються в електронному кабінеті відповідача у Державній податковій службі України, матеріали справи не містять доказів будь-якого реагування відповідачем на реєстрацію позивачем податкових накладних за господарськими операціями, які Приватне акціонерне товариство "Київський електровагоноремонтний завод" стверджує, що не відбулись - не було здійснено поставку товарів, що також не може вважатись послідовною поведінкою добросовісного суб`єкта господарювання.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду, який підтверджено наявними матеріалами справи, про те, що відповідачем фактично прийнято товар, підписано видаткові накладні та впродовж тривалого часу жодного разу не зазначалось про ненадання позивачем товаросупровідних документів на такий товар та/або про невиконання/неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄПК Україна" свого обов`язку з поставки товару, хоч про дані господарські операції з постачання було прозвітовано податковій службі, однак після звернення позивача до суду із даним позовом Приватне акціонерне товариство "Київський електровагоноремонтний завод" почало заперечувати (належне) виконання позивачем свого обов`язку з поставки товару, аргументуючи свою позицію взаємовиключними мотивами. Натомість доводи відповідача спрямовані не на сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та надання суду повних і достовірних пояснення з спірних питань, а на ухилення від виконання свого обов`язку з оплати товару та уникнення відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, матеріалами справи, зокрема, підписаними представниками сторін видатковими накладними, підтверджується поставка позивачем відповідачу товару загальною вартістю 1 628 544,00 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 10.12.2021 передбачено, що оплата за продукцію проводиться відповідачем протягом 30 календарних днів з дати повної поставки кожної окремої партії продукції, але не раніше дати реєстрації податкової накладної.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відтак, відповідач мав оплати поставлений позивачем за видатковою накладною № 1703 від 15.12.2021 товар до 14.01.2022 включно, а за видатковою накладною № 1761 від 28.12.2021 - до 27.01.2022 включно.

Однак, відповідачем не надано, а у матеріалах справи відсутні докази сплати грошових коштів відповідачем позивачу у загальному розмірі 1 628 544,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 628 544,00 грн є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 26 770,59 грн, 3% річних у розмірі 34 248,72 грн та інфляційних втрат у розмірі 315 928,85 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором поставки №КЕВРЗ/ВПЗ-КЕВРЗ/ВПЗ-21261 від 23.07.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється з згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Пунктом 9.5 договору визначено, що у випадку порушення відповідачем строків розрахунків за договором останній сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача є суми пені, інфляційних витрат та 3% річних у розмірах 26 770,59 грн, 315 928,85 грн та 34 248,72 грн, відповідно.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується наявність та розмір заборгованості відповідача за договором поставки у розмірі 1 628 544,00 грн, що не було спростовано належними та допустимими доказами відповідачем, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 1 628 544,00 грн основного боргу, 26 770,59 грн пені, 315 928,85 грн інфляційних втрат та 34 248,72 грн 3% річних, є доведеними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22, відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін, що були покладені в основу оскаржуваного судового рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22, відсутні.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 у справі № 910/13596/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/13596/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 02.10.2023.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко