СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Харків Справа №922/1976/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

від позивача Крайз О.І., Чоломбитько Ю.О.,

від відповідача Десятерик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» (вх.№1629Х від 11.08.2023) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 у справі №922/1976/23 (м. Харків, суддя Калініченко Н.В., повний текст рішення складено 26.07.2023),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро», м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат», м.Кременчук, Полтавська область,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро», звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат», про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 1 384 438,40 грн, з них: 303 853,76 грн інфляційних втрат, 546 953,48 грн пені, 533 631,16 грн процентів річних.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» грошові кошти за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором поставки №БПР260920195 від 21 жовтня 2019 року, а саме: інфляційні втрати у розмірі 303 853,76 грн, пеня у розмірі 546 953,48 грн, проценти річних у розмірі 533 631,16 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 16 613,26 грн. Ухвалено видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося частково та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 у справі №922/1976/23 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» пені у розмірі 517 387,29 грн та процентів річних у розмірі 466 495,22 грн; ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» в частині стягнення пені у розмірі 517 387,29 грн та процентів річних у розмірі 466 495,22 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» посилається на наступне:

- апелянт добровільно повністю оплатив товар ще до звернення Позивача до суду з позовом, а тому стягнення пені та відсотків річних у заявлених Позивачем розмірах створює несправедливо надмірний тягар для Апелянта (Відповідача), і не є співмірним з розміром заборгованості;

- основним видом економічної діяльності Апелянта (Відповідача) є виробництво хліба та хлібобулочних виробів, основною категорією споживачів яких є населення, тобто, Апелянт (Відповідач) покликаний забезпечити продовольчу безпеку в країні, яка перебуває в стані збройного конфлікту з російською федерацією, і покладення надмірного фінансового тягаря на останнього може призвести до погіршення його матеріального становища та неможливості виконання ним своїх основних завдань, а також може стати причиною заборгованості з виплати заробітної плати працюючим;

- апелянта включено до Переліку підприємств для задоволення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану, до Переліку постачальників продовольчої продукції, пакувальних товарів для їх фасування та виконавців послуг із зберігання та/або переробки зерна для задоволення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану;

- інтереси позивача додатково захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом пред`явлення вимог про стягнення суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів - 303 853,76 грн;

- позивачем не доведено розмір збитків, завданих невиконанням зобов`язань Апелянтом (Відповідачем);

- борошно, яке поставлялося за Договором, використовувалося Апелянтом виключно для виробництва хліба/хлібобулочних виробів, які споживаються населенням, а не для власних потреб;

- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання не повинен перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- заявлені проценти річних не обмежені жодними межами, а залежать виключно від встановленого договором розміру процентів річних - 18 %. Отже, враховуючи вищезазначене та з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, апелянт вважає, що наявні достатні правові підстави для зменшення розміру пені до 29566,19 грн та 18% річних до 67135,94 грн;

- Додатковою угодою від 04.01.2021 сторони продовжили дію Договору до 31.01.2021. Інших додаткових угод щодо продовження дії Договору сторонами не укладалося. Договір не містить положень про автоматичну пролонгацію Договору. Матеріали справи не містять письмових документів, в яких зазначено про погодження сторонами продовження терміну дії договору після 31.12.2021 та на який саме термін. Верховним Судом зроблено висновок, що конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі (постанова від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц). Отже, враховуючи зазначене, у даному випадку продовження дії Договору могло відбутися лише у письмовій формі;

- Специфікації, на підставі яких здійснювалася поставка у 2022 р. не містять положень про продовження дії Договору та положень про зміну терміну дії Договору. Беручи до уваги зазначене, Специфікації та видаткові накладні не можна вважати документами, якими оформлено продовження дії Договору;

- вказівка у Специфікаціях та видаткових накладних на реквізити договору не зумовлює його пролонгацію (продовження), оскільки ані умовами Договору, ані законодавством не передбачено продовження строку дії договору шляхом вказівки реквізитів в інших документах (до того ж неможливо визначити сам термін дії Договору);

- дія Договору припинена 31.01.2021. У той же час Позивачем було здійснено поставку товару також у період з 01.01.2022 по 27.06.2022, однак, враховуючи припинення дії Договору 31.01.2021, відповідна поставка здійснена не на підставі зазначеного договору, а на підставі усної домовленості сторін;

- нарахування пені за 2022 рік є необґрунтованим та безпідставним. Також необґрунтованим та безпідставним є нарахування процентів річних у розмірі 18%, оскільки в даному випадку Позивач під час нарахування процентів річних за 2022 р. мав керуватися положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України та застосовувати 3 % річних.

Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 11.08.2023 для розгляду справи №922/1976/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., судді Склярук О.І., Хачатрян В.С.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» (вх.№1629Х від 11.08.2023) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 у справі №922/1976/23. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/1976/23. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Відзив має бути оформлено у відповідності до вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України, якою, зокрема, передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Східним апеляційним господарським судом в умовах воєнного стану, зважаючи на утруднення реалізації учасниками справи прав, наданих їм Господарським процесуальним кодексом України рекомендовано учасникам справи для прискорення документообігу в межах цієї справи, надсилати документи (відзиви, заяви, клопотання тощо) з використанням програми «Електронний суд» (за умов відповідної реєстрації) або скеровувати їх з засвідченням електронним цифровим підписом уповноваженої особи на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду Реєстрація в електронному кабінеті можлива за посиланням https://id.court.gov.ua/rt.gov.ua/sud4875/ Учасникам судового процесу необхідно повідомити суд про їх номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або інші засоби зв`язку, зокрема, мобільного (за їх наявності), які можуть бути використані для викликів або повідомлень.

17.08.2023 на виконання вимог ухвали суду від Господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи №922/1976/23 (вх.№9761).

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10242 від 28.08.2023), в якому просить відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Кременчуцький хлібокомбінат» на рішення Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 по справі №922/1976/23, залишити без змін рішення Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 у справі №922/1976/23; надати позивачу строк протягом 5 (п`яти) днів з моменту винесення постанови для подання доказів понесених судових витрат у зв`язку із розглядом справи у апеляційному провадженні та розподілити такі витрати.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» зазначає наступне:

- відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, що визначені у вказаних приписах ст. 233 ГК України та ст. 551 Цивільного кодексу України з наявністю яких законодавець пов`язав виникнення підстав для зменшення розміру штрафних санкцій судом, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій;

- стосовно тверджень відповідача, що ним здійснюється виробництво хліба та хлібобулочних позивач зазначає, що це є звичайним видом господарської діяльності, що само по собі не може бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. Твердження відповідача про те, що він «покликаний забезпечити продовольчу безпеку в країні» є оціночним та не підтверджується жодними доказами;

- при підписанні Договору сторони домовились про визначення його істотних умов, у накладних та специфікаціях, з огляду на що ці документи мають подвійну правову природу, тобто як первинні документи, що свідчать про здійснення сторонами конкретних господарських операцій, так і доповнення до договору. Сторонами з 02 травня 2022 року по 19 червня 2022 року було укладено 4 специфікації. Найменування кожної з них містило посилання на Договір. Відповідно до пункту 1 специфікацій поставка здійснюється відповідно до умов Договору. Видаткові накладні на Товар поставлений за відповідними специфікаціями також містили посилання на Договір;

- таким чином, Сторони, укладаючи специфікації та підписуючи видаткові накладні у яких міститься посилання на Договір поставки, кожен раз погоджували продовження строку дії Договору до повного виконання своїх зобов`язань, що виникли на підставі відповідних Специфікацій;

- відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували, що поставка протягом 2022 року здійснювалась на підставі усної домовленості сторін. Натомість, докази, що містяться в матеріалах цієї справи, вказують на те, що поставка здійснювалась саме на підставі Договору.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 призначено справу №922/1976/23 до розгляду на "19" вересня 2023 р. о 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №131. Повідомлено учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. Роз`яснено учасникам справи, що в умовах дії режиму воєнного стану, з міркувань безпеки та враховуючи приписи ст.3 Конституції України, розгляд апеляційної скарги може бути перенесений на іншу дату. Запропоновано учасникам справи заздалегідь визначитися із бажанням та можливістю взяти участь у судовому засіданні, про що письмово повідомити Східний апеляційний господарський суд. Явку представників учасників справи визнано необов`язковою. Запропоновано учасникам справи для прискорення документообігу в межах цієї справи, надсилати документи (заяви, клопотання тощо) з використанням програми «Електронний суд» (за умов відповідної реєстрації) або скеровувати їх з засвідченням електронним цифровим підписом уповноваженої особи на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду .

Представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» - адвокатом Крайз О.І. та адвокатом Чоломбитько Ю.О. було надано суду апеляційної інстанції клопотання (вх.№10933 від 12.09.2023, вх.№10934 від 12.09.2023) про їх участь у судовому засіданні, призначеному на 19.09.2023 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 задоволено клопотання представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» - адвоката Крайз О.І. та адвоката Чоломбитько Ю.О. про їх участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/1976/23, яке відбудеться « 19» вересня 2023 р. о 12:00 год. у залі судового засідання №131 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаних представників. Судове засідання у справі №922/1976/23, яке відбудеться "19" вересня 2023 р. о 12:00 год. ухвалено провести за участю представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» адвоката Крайз О.І. та адвоката Чоломбитько Ю.О. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаних представників. Повідомлено представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» адвоката Крайз О.І. та адвоката Чоломбитько Ю.О., що Інструкція користувача підсистеми відеоконференцзв`язку розміщена на веб-сторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за веб-адресою https://wiki.court.gov.ua, та роз`яснити, що для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду особі необхідно використовувати комп`ютерну техніку або смартфони з доступом в мережу Інтернет, які дозволяють передавати аудіосигнал та відеозображення; за 10 хвилин до початку судового засідання представник зобов`язаний зайти та авторизуватися в системі відеоконференцзв`язку, активувати технічні засоби (мікрофон, навушники та камеру), перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою системи відеоконференцзв`язку та очікувати запрошення секретаря судового засідання до участі в судовому засіданні.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 19.09.2023 представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі. Представники позивача проти вимог скарги заперечили, просили оскаржуване рішення суду залишити в силі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2019 року між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (покупець за договором) укладено договір поставки №БПР260920195 (надалі «Договір»), відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити борошно пшеничне (далі Товар), ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в кожній окремій видатковій накладній.

Строк поставки Товару визначається в додатку (специфікації) до цього Договору (пункт 1.2 Договору).

Відповідно до пункту 2.2 Договору, покупець проводить оплату Товару на умовах, які зазначені в Договорі на розрахунковий рахунок постачальника в строк, що затверджений сторонами в Договорі, але не пізніше ніж протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки Товару. В разі не отримання оплати за попередню партію, постачальник має право призупинити відвантаження наступної партії до повного виконання своїх зобов`язань Покупцем. Датою оплати є дата зарахування коштів Покупця на рахунок Постачальника.

Згідно з пунктами 3.1. ,3.2. Договору, поставка Товару здійснюється на умовах EXW ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», за адресою: Харківська обл., Чугуївський р-н., смт. Новопокровка, вул. ім. В. Вєсіча, 1 відповідно до Інкотермс 2010. В частині протиріччя умов Інкотермс 2010 з умовами Договору, пріоритетним вважаються умови Договору. Поставка Товару відбувається автомобільним або/та залізничним транспортом чи в інший спосіб, що затверджений в Договорі.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що момент переходу права власності на Товар та момент виконання зобов`язання Постачальника щодо поставки Товару вважаються такими, що настали відповідно до умов поставки згідно з Інкотермс-2010, які затверджуються сторонами в Договорі, але не пізніше дати підписання сторонами видаткових накладних.

Відповідно до пункту 5.2 Договору, у випадку несвоєчасної оплати Товару згідно умов Договору покупець сплачує Постачальнику на вимогу останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона нараховувалась, від загальної вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту фактичного виконання покупцем свого зобов`язання за цим Договором.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, сторони встановили 18 (вісімнадцять) процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, у разі несвоєчасної оплати Товару, що сплачується за вимогою Постачальника за кожний день прострочення оплати Товару (п. 5.9. Договору).

В редакції Додаткової угоди від 04.01.2021 до Договору пунктом 8.5 визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за ним.

Відповідно до умов Договору сторонами було узгоджено поставку Товару на підставі специфікацій: №1 від 01.11.2019, №2 від 01.12.2019, №3 від 02.01.2020, №4 від 31.01.2020, №5 від 28.02.2020, №6 від 31.03.2020, №7 від 13.04.2020, №8 від 30.04.2020, №9 від 29.05.2020, №10 від 15.06.2020, №11 від 30.06.2020, №12 від 20.07.2020, №13 від 31.07.2020, №14 від 17.07.2020, №15 від 01.09.2020, №16 від 16.09.2020, №17 від 18.09.2020, №18 від 28.09.2020, №19 від 15.10.2020, №20 від 29.10.2020, №21 від 30.11.2020, №22 від 04.01.2021, №23 від 13.01.2021, №24 від 15.01.2021, №25 від 15.02.2021, №26 від 26.02.201, №27 від 31.03.2021, №28 від 30.04.2021, №29 від 03.06.2021, №30 від 06.06.2021, №31 від 01.07.2021, №32 від 30.07.2021, №33 від 15.08.2021, №34 від 17.08.2021, №35 від 31.08.2021, №36 від 01.10.2021, №37 від 18.10.2021, №38 від 01.11.2021, №39 від 02.05.2022, №40 від 05.05.2022, №41 від 16.05.2022, №42 від 19.06.2022.

На виконання умов Договору, у межах узгодженого строку, позивачем було поставлено відповідачу Товар на загальну суму 30 011 014,08 грн, що підтверджується видатковими накладними, доданими до позовної заяви.

Відповідачем у повному обсязі сплачено грошові кошти за поставлений товар у загальному розмірі 30 011 014,08 грн, що підтвердужється платіжними інструкціями, які додано позовної заяви.

Проте, як зазначає позивач, відповідачем не було належним чином виконано своїх зобов`язань за Договором, що виявилося у систематичному порушенні строку виконання зобов`язання зі своєчасної оплати поставленого Товару.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позивачем було нараховано пеню за порушення відповідачем строку оплати за період з 14.11.2019 по 26.08.2022 у загальному розмірі 546 953,48 грн. Також, позивачем нараховано на підставі ст. 625 ЦК України 303 853,76 грн. інфляційних втрат та 533 631,16 грн. процентів річних.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок річних, пені та інфляційних втрат, а також проаналізувавши наданий відповідачем контррозрахунок, прийшов до висновку про правильність здійснення нарахування позивачем річних, пені та інфляційних втрат за його розрахунком, а отже і наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача 303 853,76 грн. інфляційних втрат, 546 953,48 грн. пені та 533 631,16 грн. процентів річних. Шляхом співставлення розрахунку та наданих первинних документів можливо встановити за якими саме видатковими накладними була здійснена поставка. На переконання суду, датою поставки товару треба вважати саме дату, вказану у видатковій накладній, а специфікація є лише документом у якому сторони фіксують майбутній обсяг товару. Датою поставки товару треба вважати дату, що вказана у кожній видатковій накладній, а не всієї партії Товару відповідно до Специфікації. У запереченнях (вх. №18384 від 14 липня 2023 року) відповідач зазначає, що дія Договору припинена 31 грудня 2021 року, а не 31.12.2020 як зазначалося у відзиві, що свідчить про порушення доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). У всіх специфікаціях та видаткових накладних з 01.01.2022 (підписані з обох сторін) міститься посилання саме на Договір. На переконання суду, враховуючи посилання у специфікаціях та у видаткових накладних (підписаних з обох сторін) на Договір, сторони фактично здійснювали поставку товару в межах договору, що узгоджується зі ст. 79 ГПК України. Таким чином, договір є чинним відносно всіх поставок за видатковими накладними, представленими до суду. Крім того, судом встановлено, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності. Відповідачем не була доведена наявність умов для зменшення загального розміру відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання». Також із сукупного аналізу наданих відповідачем документів, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені. Відповідачем не підтверджено наявність обставин, з яким ч. 1, 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України пов`язує зменшення розміру пені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами частини першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки. За укладеним сторонами договором, позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити товар, визначений умовами договору.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормами статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного Кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконання у цей строк (термін).

Відповідно до частин першої, другої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару

На виконання укладеного між сторонами Договору поставки №БПР260920195 від 21.10.2019, згідно з Специфікаціями, позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 30 011 014,08 грн, що підтверджується доданими до позовної заяви видатковими накладними. Вказані видаткові накладні підписані представниками сторін та скріплені печатками.

Відповідачем було сплачено вартість поставленого товару в повному обсязі, що підтверджується доданими до позовної заяви платіжними дорученнями, не заперечується сторонами та не є предметом позовних вимог.

Проте, позивач вказує на систематичне прострочення відповідачем оплати товару за Договором №БПР260920195 від 21.10.2019.

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1 Договору поставки №БПР260920195 від 21.10.2019 Покупець зобов`язується оплатити Борошно пшеничне (Товар), ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в кожній окремій видатковій накладній.

Відповідно до п. 2.2. Договору Покупець проводить оплату Товару на умовах, які зазначені в Договорі на розрахунковий рахунок постачальника в строк, що затверджений сторонами в Договорі, але не пізніше ніж протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки Товару.

При цьому, відповідно до п. 4.4. Договору датою поставки є дата у видатковій накладній або ТТН або в іншому документі, який підписано повноважними представниками сторін або однією із сторін та перевізником, якщо це передбачено умовами поставки, які зазначені в Договорі

Як вбачається із наявних у справі Специфікацій, останні визначають обсяг поставки товару та обов`язки сторін у майбутньому. В той час як видаткові накладні, які додані до позовної заяви, підтверджують прийняття товару відповідачем у конкретному обсязі та за конкретною вартістю. Так, із наявних доказів вбачається, що за поставлений за Специфікацією товар було підписано декілька видаткових накладних.

Тобто, зважаючи на умови Договору та фактичні обставини справи, обов`язок зі сплати Товару виник у відповідача з моменту поставки Товару за кожною окремою видатковою накладною.

Таким чином, з досліджених доказів вбачається, що строки оплати відповідачем дотримані не були.

Відповідно до частини 2 статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту дотримання строків оплати поставленого товару закон покладає на Покупця (за Договором №БПР260920195 від 21.10.2019).

Відповідач не надав суду належні докази щодо своєчасної оплати товару згідно з Договором поставки №БПР260920195 від 21.10.2019.

Рішення, з урахуванням вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України розглядається лише в оскаржуваній частині, а саме в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 517 387,29 грн та 18% річних у розмірі 466 495,22 грн.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Нормами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

У частині 6 статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою встановлено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Установивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК), зокрема можуть пов`язувати період нарахування пені з подією, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19.

Так, відповідно до пункту 5.2 Договору, у випадку несвоєчасної оплати Товару згідно умов Договору покупець сплачує Постачальнику на вимогу останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона нараховувалась, від загальної вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту фактичного виконання покупцем свого зобов`язання за цим Договором.

Враховуючи вищезазначену позицію Верховного Суду, положення Договору про період, за який нараховується пеня, не суперечать нормам чинного законодавства.

Крім того, відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено про часткове пропущення строку позовної давності. А саме відповідач зазначає, що з огляду на встановлений карантин, вимоги про стягнення пені з 14.11.2019 по 30.03.2020 нараховані понад 6-місячний строк та здійснені поза межами позовної давності.

Відповідно до ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, зокрема до 30.06.2023.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року були внесені зміни до Цивільного та Господарського кодексів України, а саме: доповнено Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину»; доповнено розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Суд враховує, що якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права (постанова Верховного Суду від 20.08.2020 року у справі №902/959/19).

З огляду на викладене, доводи відповідача щодо часткового пропущення строку позовної давності не знайшли свого підтвердження оскільки: по-перше, сторони у договорі врегулювали нарахування пені до фактичної сплати заборгованості, по-друге, у спірний період діяли нормативно-правові акти, які змінюють порядок обчислення строку позовної давності.

Так, позивачем було заявлено до стягнення пеню у розмірі 546 953,48 грн за період з 14.11.2019 по 26.08.2022.

Перевіривши наданий розрахунок пені за період з 14.11.2019 по 26.08.2022 у розмірі 546 953,48 грн, суд дійшов висновку, що останній є правильним та обґрунтованим, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Також позивач просить стягнути з відповідача 18% річних у розмірі 533 631,16 грн згідно з поданими розрахунками.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному випадку пунктом 5.9 Договору встановлено річні у розмірі 18%.

Перевіривши наданий розрахунок відсотків річних, суд дійшов висновку про його правильність. Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача 533 631,16 грн відсотків річних. А отже висновки суду першої інстанції щодо належного до стягнення розміру відсотків річних є законним та обґрунтованим.

Стосовно доводів апелянта про те, що строк дії Договору припинився 31.12.2021, а тому нарахування пені та 18% річних за 2022 рік є незаконним, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Пунктом 8.5 Договору від 21.10.2019 визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за ним.

Додатковою угодою від 04.01.2021 до Договору від 21.10.2019 внесено зміни до п. 8.5 Договору відповідно до яких, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за ним.

Відповідна обставина сторонами не заперечувалась.

Крім того, колегією суддів встановлено, що у 2022 році між сторонами також існували відносини з поставки товару. Як вбачається із специфікацій та видаткових накладних за 2022 рік, останні містять посилання саме на Договір від 21.10.2019. Зазначені документи без будь-яких зауважень підписані та скріплені печатками обох сторін. Вартість поставленого Товару у 2022 році сплачена позивачем в повному обсязі.

Суд зазначає, що відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина 1 статті 79 ГПК України).

Відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували, що поставка товару протягом 2022 року здійснювалась на підставі усної домовленості сторін. Натомість, докази, що містяться в матеріалах справи, дають підстави для висновку, що поставка здійснювалась саме на підставі Договору від 21.10.2019.

Таким чином, колегія суддів вважає, що до правовідносин з поставки товару, які виникли між сторонами у 2022 році, повинні застосовуватися умови Договору від 21.10.2019. З огляду на викладене, відсутні підстави для висновку про неправомірність нарахування пені та 18% річних за прострочення оплати товару у 2022 році, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Стосовно клопотання апелянта про зменшення пені та 18% річних, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування зазначеного клопотання апелянт посилається на те, що відповідач добровільно повністю оплатив товар ще до звернення позивача до суду з позовом; основним видом економічної діяльності апелянта є виробництво хліба та хлібобулочних виробів, основною категорією споживачів яких є населення, тобто, апелянт покликаний забезпечити продовольчу безпеку в країні, яка перебуває в стані збройного конфлікту з російською федерацією; покладення надмірного фінансового тягаря на відповідача може призвести до погіршення його матеріального становища та неможливості виконання ним своїх основних завдань, а також може стати причиною заборгованості з виплати заробітної плати працюючим; апелянта включено до Переліку підприємств для задоволення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану, до Переліку постачальників продовольчої продукції, пакувальних товарів для їх фасування та виконавців послуг із зберігання та/або переробки зерна для задоволення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану; інтереси позивача додатково захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом пред`явлення вимог про стягнення суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів; позивачем не доведено розмір збитків, завданих невиконанням зобов`язань відповідачем; борошно, яке поставлялося за Договором, використовувалося Апелянтом виключно для виробництва хліба/хлібобулочних виробів, які споживаються населенням, а не для власних потреб; правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання не повинен перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Апелянт вказує, що заявлені проценти річних не обмежені жодними межами, а залежать виключно від встановленого договором розміру процентів річних - 18 %. Отже, враховуючи вищезазначене та з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, скаржник вважає, що наявні достатні правові підстави для зменшення розміру пені до 29566,19 грн та 18% річних до 67135,94 грн.

Право суду зменшити розмір штрафних санкцій закріплено в ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що унормовано у частині першій статті 550 ЦК України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16.03.2021 по справі №922/266/20).

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (аналогічний висновок міститься у п. 23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 у справі №910/10675/21).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 21.09.2021 у справі №910/10618/20).

У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Поряд з цим, колегією суддів враховано, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі №922/266/20, де, між іншим, вказано на те, що підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір штрафних санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Таким чином, укладаючи договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Тобто відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки оплати товару.

У спірних правовідносинах, пов`язаних з укладенням та виконанням договору (контракту) поставки продукції, позивач і відповідач виступали як господарюючі суб`єкти, і вони несуть відповідний ризик під час здійснення такої господарської діяльності. Зменшення за клопотанням сторони розміру заявлених до стягнення штрафу і пені, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондується з обов`язком сторони, до якої відповідна санкція застосовується, довести на підставі належних і допустимих доказів, згідно із статтею 74 ГПК України, статтею 233 Господарського кодексу України, те, що вона не бажала вчинення таких порушень і що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту.

При цьому, обов`язок з обґрунтування і доведення того, що порушення договірних зобов`язань не завдало значних збитків контрагенту, покладається на сторону, до якої застосовується санкція, тобто на відповідача; натомість позивач не зобов`язаний був у даному разі доводити наявність у нього збитків у зв`язку з неналежним виконанням умов договору відповідачем, а тому твердження апелянта в цій частині є помилковими. Водночас, пов`язаних з цим обставин та доказів судом апеляційної інстанції не встановлено.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у пунктах 20, 25 постанови від 10.06.2021 у справі №910/6471/20.

Крім того, посилання апелянта на добровільну оплату вартості поставленого товару до моменту звернення позивача із даним позовом, не підтверджує підстав для зменшення пені, оскільки предметом розгляду даної справи є порушення відповідачем строків оплати за товар. Твердження скаржника про те, що стягнення штрафних санкцій покладає надмірний тягар на апелянта, і не є співмірним з розміром заборгованості, не доведено належними та допустимими доказами.

Також апелянт в обґрунтування підстав для зменшення штрафних санкцій посилається на те, що підприємство виробляє хліб та хлібобулочні вироби для населення, чим забезпечує продовольчу безпеку в країні в умовах військового стану. Проте суд звертає увагу, що позивач виробляє борошно, що також має значення для продовольчої безпеки країни. А тому зазначена апелянтом обставина не може слугувати підставою для зменшення пені, оскільки в такому випадку буде порушено принцип справедливості та баланс інтересів сторін.

Таким чином, в межах даної справи судом не встановлено обставин: (1) які засвідчують, що даний випадок є винятковим, виходячи з майнового стану обох сторін; (2) наявності об`єктивно поважних та слушних причин неналежного виконання зобов`язань відповідачем щодо виконання зобов`язання в строк, про який сторони домовились, і якій ними не було змінено за взаємним погодженням; (3) які підтверджують інтереси обох сторін, як таких, які заслуговують на увагу; (4) щодо негативних наслідків порушення зобов`язання, які настали/ненастали для позивача; (5) невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, оскільки відповідні обставини не доведені відповідачем, що в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для застосування норм статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України без належного мотивування та без встановлення достатніх підстав для їх застосування.

Отже, колегія суддів не встановила обставини за наявності яких суд може зменшити неустойку, заявлену до стягнення, а відповідні посилання апелянта в апеляційній скарзі позбавленні нормативного та документального обґрунтування.

Стосовно посилання скаржника у клопотанні на висновки Верховного Суду стосовно зменшення пені, колегія суддів зазначає, що зменшення розміру неустойки є правом суду і було реалізоване у вказаних скаржником справах за наслідками оцінки обставин кожної конкретної справи, які не є подібними з встановленими обставинами у справі №922/1976/23.

Таким чином, в межах цієї справи судом не встановлено обставин, що свідчать про достатні підстави для застосування норм статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, з огляду на що колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання апелянта про зменшення пені.

При встановленні підстав для зменшення встановлених у договорі 18% річних, суд враховує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

У даному випадку заявлені до стягнення річні не свідчать про надмірне збагачення кредитора внаслідок стягнення на його користь цих сум, такі стягнення з урахуванням їх розміру носять саме компенсаційний характер. Судом не встановлено обставин, які б дозволяли стверджувати про нерозумність, несправедливість та неспівмірність заявленої до стягнення суми річних, та могли б бути підставою для реалізації судом права на зменшення такої суми.

Отже, у даній справі судом порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування 18% річних за ст.625 ЦК України не встановлено. Крім того, відповідачем в порядку визначеному процесуальним законом, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, в порушення ст.74 ГПК України, не надано належних та допустимих доказів про наявність істотних та виняткових обставин, які є підставою для зменшення розміру 18% річних. Отже, підстави для задоволення клопотання та зменшення присуджених до стягнення розміру процентів річних відсутні.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на спростування обставин недотримання строків оплати товару, суд вважає, що наявними у справі матеріалами підтверджується факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання, а тому, останній зобов`язаний сплатити штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного провадження відповідачем не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та відмови в позові.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення Господарський суд Харківської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький хлібокомбінат» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 24.07.2023 у справі №922/1976/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.09.2023.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян