РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.09.2023Справа № 910/6143/20 (910/3808/23)

За позовною заявою Керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Корольова Вадима Вячеславовича

до 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )

про виселення з квартири та передання майна

в межах справи № 910/6143/20

За заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Судак С.С.

Представники сторін:

позивач - ОСОБА_3 ,

від відповідача-1 - не з`явилися,

від відповідача-2 - не з`явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/6143/20 за заявою ОСОБА_1 про її неплатоспроможність.

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Корольова Вадима Вячеславовича про виселення з квартири та передання майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2023 позовну заяву залишено без руху.

Так, від заявника надійшли докази усунення недоліків позовної заяви, встановлених в ухвалі Господарського суду м. Києва від 30.03.2023.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 07.06.2023.

30.05.2023 до суду надійшла заява керуючого реалізацією арбітражного керуючого Корольова В.В. про долучення документів до матеріалів справи.

06.06.2023 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача-1 на позовну заяву.

06.06.2023 до суду надійшло клопотання відповідача-2 про закриття провадження у справі.

06.06.2023 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача-2 на позовну заяву.

Судове засідання, призначене на 07.06.2023, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Мандичева Д.В. у відпустці.

09.06.2023 до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.06.2023 призначено підготовче засідання у справі № 910/6143/20 (910/3808/23) на 26.07.2023.

14.06.2023 до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву.

14.06.2023 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача-2 про закриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.07.2023 закрито підготовче провадження у справі № 910/6143/20 (910/3808/23) та призначено справу до розгляду по суті на 13.09.2023.

У судове засідання, призначене на 13.09.2023, з`явився позивач. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.01.2006 між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (Іпотекодержатель), як правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», та ОСОБА_1 (Іпотекодатель) укладено Договір іпотеки PML- 008/018/2006, який зареєстровано приватним нотаріусом Зубко І.І. у реєстрі за № 15.

Відповідно до преамбули договору іпотеки кредитний договір - кредитний договір № ML-008/018/2006, укладений сторонами 17.01.2006 року.

У пункті 2.1 договору іпотеки вказано, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такий валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього.

За вказаним договором в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до Договору купівлі - продажу квартири серія ВСЕ №778423 від 17.01.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Зубко 1.1, реєстраційний номер ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Згідно з листом № 101-8445/05 від 06.12.2022 Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до відомостей, що містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва», на момент підготовки інформації, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано дві особи: ОСОБА_1 , зареєстрована з 03.02.2006; ОСОБА_2 , зареєстрована з 03.02.2006.

Листом №18-910/6639 від 28.11.2022 керуючий реалізацією Корольов В.В. звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати 09.12.2022 з 09:00 до 11:00 керуючому реалізацією майна у справі № 910/6143/20 разом з представниками кредиторів, оцінювачем, технічним працівником для виготовлення технічної документації доступ до квартири АДРЕСА_3 . Даний лист боржником не отримано та повернуто у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

09.12.2022 року о 09:45 арбітражний керуючий Корольов Вадима Вячеславович з`явився за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для проведення інвентаризації майна та визначенні її початкової вартості. Однак, доступ до квартири відповідачами не надано, інвентаризацію майна боржника не проведено, початкову вартість не визначено, про що складено Акт б/н від 09.12.2022 року.

Надалі, арбітражний керуючий Корольов В.В., повторно звертався до боржника з листом №18/1-910/6639 від 13.12.2022 із проханням надати 28.12.2022 з 09:00 до 12:00 доступ до квартири, та з листом №28-910/6639 від 03.02.2023 щодо надання доступу до квартири 20.02.2023 з 09:00 до 12:00 год.

Згідно зі складеним арбітражним керуючим Корольовим В.В. актом від 28.12.2022 доступ до квартири відповідачами не надано.

У подальшому, арбітражний керуючий Корольов В.В. звертався до відповідачів із листом №27-922/6143 від 06.02.2023 з проханням веселитися з квартири АДРЕСА_3 до 20.02.2023, звільнити квартиру до 20.02.2023, передати особисто арбітражному керуючому Корольову В.В. укладений та підписаний акт - прийому передання квартири АДРЕСА_3 , ключі та інше майно, або направити цінним листом (бандероллю) на поштову адресу: 04116, м. Київ, а/с 116.

Водночас, згідно з актом від 20.02.2023, доступ до квартири відповідачами арбітражному керуючому Корольову В.В. не надано.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 вказала, що не отримувала листи ліквідатора про надання доступу до квартири. До того ж, арбітражний керуючий перевищив повноваження при зверненні з даним позовом до суду, а також не навів правового обґрунтування щодо підстав виселення з квартири, що є єдиним житлом відповідача-1.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-2 наголосила, що не зареєстрована та не проживає за адресою: АДРЕСА_4 , а відтак не може бути виселена зі вказаної квартири. Крім того, відповідач-2 звернула увагу на відсутності обґрунтування позивачем підстав для виселення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову з огляду на наступне.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з положеннями статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Разом із цим, звернувшись із даною заявою до суду, керуючий реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражний керуючий Корольов Вадим Вячеславович не навів нормативно-правового обґрунтування пред`явлених позовних вимог щодо виселення боржника ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 .

Як слідує з наведених арбітражним керуючим обставин справи, спірна квартира АДРЕСА_3 , передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитним договором.

Відтак, саме іпотекодержателю, яким за договором іпотеки виступає Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна», належать права виселення боржника з переданої в іпотеку квартири при зверненні стягнення на таке майно в порядку, встановленому статтею 40 Закону України «Про іпотеку».

До того ж, суд також звертає увагу, що виселення громадян при зверненні стягнення на квартиру без надання іншого жилого приміщення допускається у випадку придбання такої квартири за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідної квартири.

Проте, до матеріалів даної справи не долучено жодних відомостей та доказів щодо придбання боржником квартири АДРЕСА_3 , виключно за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору № ML-008/018/2006 від 17.01.2006.

На обґрунтування пред`явлених позовних вимог арбітражний керуючий лише зазначив, що виселення з квартири відповідачів є ефективним способом захисту прав позивача з метою формування ліквідаційної маси, визначення її початкової вартості та реалізації на прилюдних торгах.

Так, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Натомість, арбітражний керуючий у тексті позовної заяви посилається лише на загальні правові норми чинного законодавства, зокрема, на статті 317, 319, 391 ЦК України, та статті 7, 61, 113, 131 Кодексу України з процедур банкрутства.

У статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства наведено порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник. Так, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до статті 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

За змістом статті 131 Кодексу України з процедур банкрутства майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу. До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника, крім майна, визначеного частинами шостою і сьомою цієї статті та статтею 132 цього Кодексу. До складу ліквідаційної маси не включається житло, яке є єдиним місцем проживання сім`ї боржника (квартира загальною площею не більше 60 квадратних метрів або житловою площею не більше 13,65 квадратного метра на кожного члена сім`ї боржника чи житловий будинок загальною площею не більше 120 квадратних метрів) та не є предметом забезпечення, а також інше майно боржника, на яке згідно із законодавством не може бути звернено стягнення. Продаж майна банкрута здійснюється відповідно до умов та в порядку, визначених цим Кодексом для юридичних осіб.

Суд звертає увагу, що жодна із наведених арбітражним керуючим у позові правових норм не регулює та не передбачає порядку саме для виселення боржника (та інших осіб) із квартири, що є його єдиним житлом.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Інші доводи учасників справи судом розглянуті, проте на результат вирішення спору не вплинули. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.09.2023

Суддя Мандичев Д.В.