ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"26" вересня 2023 р. м.Рівне Справа №918/536/23

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави

до відповідача 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

до відповідача 2) Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"

про визнання незаконним та скасування в певній частині наказу Регіонального відділення ФДМ України по рівненській області № 334 від 30.04.1999 року та зобов`язання повернути державі протирадіаційне укриття

Секретар судового засідання Лиманський А.Ю.

Представники:

від прокуратури: Кректун О.А.

від відповідача 1): Качан О.М.

від відповідача 2): Голуменков В.В.

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2023 року до Господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави до відповідача 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненський та Житомирській областях та відповідача 2) Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" про визнання незаконним та скасування в певній частині наказу Регіонального відділення ФДМ України по рівненській області № 334 від 30.04.1999 року та зобов`язання повернути державі протирадіаційне укриття.

Ухвалою від 06 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до слухання в підготовчому засіданні на 11 липня 2023 р. на 10:00 год.

26 червня 2023 року від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненський та Житомирській областях надійшов відзив на позов.

04 липня 2023 року від Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" надійшов відзив на позов.

Суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 25 липня 2023 року на 09:45 год.

11 липня 2023 року від Рівненської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненський та Житомирській областях.

13 липня 2023 року від Рівненської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація".

Суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 15 серпня 2023 року на 10:00 год.

Ухвалою від 25.07.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі №918/536/23 на 30 днів до 03 вересня 2023 року включно.

14.08.2023 від Рівненської окружної прокуратури надійшло клопотання про долучення додаткових доказів.

Ухвалою від 15 серпня 2023 року підготовче засідання відкладено на 23 серпня 2023 р. на 10:40 год.

23 серпня 2023 року від Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" надійшло клопотання про закриття провадження у справі, та клопотання про залишення позову без розгляду.

У засіданні 23.08.2023 оголошено перерву до 26 вересня 2023 року на 11:00 год.

31.08.2023 від Рівненської окружної прокуратури надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, та заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду.

У судовому засіданні 26.09.2023 представник Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" підтримав подані клопотання. У свою чергу представник прокуратури висловив заперечення проти задоволення поданих клопотань.

В обгрунтування клопотання про закриття провадження у справі заявник вказує, що на його переконання спір стосується виключно функціонування інженерної споруди у сфері цивільного захисту як захисної споруди цивільного захисту. В Україні центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері цивільного захисту, згідно Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року.№1052, є Державна служба України з надзвичайних ситуацій. ДСНС уповноважена вирішувати питання пов`язані з функціонуванням захисних споруд цивільного захисту. Виходячи із суті даного спору, позивачем у даній справі мас бути ДСНС, оскільки перебування захисної споруди цивільного захисту у приватній власності не дозволяє використовувати її за цільовим призначенням. Разом з тим, положенням не передбачено у ДСНС повноважень, в разі встановлення порушень, що створюватимуть загрозу життю та здоров`ю людей, звертатися до суду щодо застосування заходів реагування у вигляді усунення порушень вимог законодавства з питань, що впливають на функціонування захисних споруд цивільного захисту. У випадку, коли орган державної влади не спроможний здійснити захист інтересів держави у суді через відсутність у нього відповідних повноважень, то прокурор здійснює захист цих інтересів держави у суді. у додатках до позовної заяви не значиться документ, зміст якого свідчить, що Позивач до звернення до суду з даним позовом, попередньо повідомив ДСНС про здійснення представництва інтересів держави у суді для усунення порушень вимог законодавства, що перешкоджають належному функціонуванню захисної споруди цивільного захисту. Водночас, факт відсутності повідомлення позивача до ДСНС про намір здійснити представництво інтересів держави у суді з відповідного питання вказує, що позивач подаючи даний позов до суду, не підтвердив перед судом наявність у нього підстав для здійснення у даній справі представництва інтересів держави у суді. Якщо позивач фактично не підтвердив наявність у нього підстав для здійснення представництва інтересів держави у суді у даній справі, оскільки не повідомив ДСНС про намір здійснити представництво інтересів держави у суді щодо повернення державі протирадіаційного укриття, то позивач не може звертатися до суду з даною позовною заявою. Тому на переконання заявника, спір між сторонами даної справи відсутній, у зв`язку з чим провадження у справі слід закрити.

Суд розглянув клопотання про закриття провадження у справі та зазначає наступне.

Відповідно до Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 за № 1052 , державна служба України з надзвичайних ситуацій є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності. Основними завданнями ДСНС є: 1) реалізація державної політики у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій, запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; 2) здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням і виконанням вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб; 3) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах; 4) виконання функцій компетентного органу у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки. Крім того, на ДСНС покладено інші завдання, зокрема: організовує та забезпечує керівництво Кабінету Міністрів України єдиною державною системою цивільного захисту; формує проекти планів у сфері цивільного захисту державного рівня на мирний час та в особливий період, подає їх Міністрові внутрішніх справ для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України, організовує планування заходів цивільного захисту центральними та місцевими органами виконавчої влади; проводить підготовку органів управління функціональних і територіальних підсистем єдиної державної системи цивільного захисту та їх ланок; вносить національному органу стандартизації в установленому порядку пропозиції щодо необхідності створення та припинення діяльності технічних комітетів стандартизації у сфері цивільного захисту; організовує здійснення заходів щодо створення, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту, ведення їх обліку, забезпечує разом з відповідними органами та підрозділами цивільного захисту, місцевими держадміністраціями здійснення контролю за готовністю зазначених споруд до використання за призначенням, веде загальнодержавний електронний облік захисних споруд цивільного захисту та інші завдання (п. 4 Положення).

Відповідно до Порядку створення утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд із фонду та ведення його обліку, затвердженого постановою КМУ від 10.03.2017 за № 138, фонд захисних споруд - сукупність усіх захисних споруд та інших споруд, що можуть бути використані для укриття населення. Створення фонду захисних споруд здійснюється шляхом реалізації положень розділів (схем) інженерно-технічних заходів цивільного захисту містобудівної та проектної документації об`єктів будівництва у частині будівництва (пристосування) захисних споруд та споруд подвійного призначення з обов`язковим взяттям на облік завершених будівництвом сховищ, протирадіаційних укриттів, споруд подвійного призначення; комплексного освоєння підземного простору міст та інших населених пунктів для розміщення в ньому споруд соціально-побутового, виробничого та господарського призначення, що можуть бути використані для укриття населення як споруди подвійного призначення та найпростіші укриття; взяття на облік як споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів об`єктів іншого призначення, які експлуатуються, зокрема підземних і наземних будівель і споруд, гірських та інших виробків і підземних порожнин; прискореного будівництва, створення та облаштування об`єктів фонду захисних споруд в умовах особливого періоду та воєнного стану; завчасного придбання (виготовлення) та утримання захисних споруд, зокрема блок- модульного типу, відповідно до ДСТУ 9195:2022. Інше завдання, яке поставлено перед ДСНС це організація здійснення заходів щодо утримання захисних споруд, чим відповідно до вищевказаного Порядку являється комплекс заходів організаційного, матеріально-технічного, інженерного, фінансового та іншого характеру, що спрямовані на забезпечення готовності захисних споруд до використання за призначенням. Пунктом 23 Порядку закріплено, що ДСНС веде загальнодержавний електронний облік захисних споруд. Разом з тим, електронний облік захисних споруд є спеціальним програмним забезпеченням, яке призначене для збирання, обробки та зберігання інформації про захисні споруди незалежно від форми власності і формується на підставі даних документального обліку захисних споруд.

Аналіз вищенаведених норм чинного законодавства, дає підстави стверджувати, що завданнях, покладених на Державну службу України з надзвичайних ситуацій відсутня такі функції чи завдання даного суб`єкта, як забезпечення контролю за збереженням державного майна (в тому числі збереження державної форми власності останнього) чи повернення у державну власність державного майна - об`єкту цивільної оборони (цивільного захисту), що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Реалізація державної політики у сфері цивільного захисту з організації здійснення заходів щодо створення, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту, ведення їх обліку зовсім не передбачає обов`язку ДСНС вживати заходи у разі вибуття об`єктів цивільного захисту (цивільної оборони) з державної у приватну власність чи навпаки. Обов`язки Державної служби України з надзвичайних ситуацій зводяться до обліку фонду захисних споруд, контролю за фактичною наявністю об`єкта за адресою, зазначеною у облікових документах, придатністю та готовністю об`єктів цивільного захисту (цивільної оборони) до укриття населення.

Рівненською окружною прокуратурою у позовній заяві було визначено у спірних правовідносинах орган, уповноважений здійснювати захист інтересів держави - Регіональне управління Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях.

Разом з тим, оскільки саме цей орган вчинив дії у вигляді видачі наказу про передачу державного майна у власність ВАТ "Рівнефармація", тому Регіональне управління Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях прокурором визначено відповідачем у цій справі та пред`явлено до останнього вимоги.

Тому прокурор і звернувся з даним позовом як самостійний позивач.

Частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно ст. 53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Отже, чинним законодавством передбачено обов`язок прокурора, який здійснює представництво інтересів громадянина або держави у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень, інтереси яких має намір представляти.

Водночас, у прокурора, який вживає заходи представницького характеру без зазначення органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, та набуває статуту позивача, даний обов`язок відсутній.

Окрім цього, суд звертає увагу, що пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

У даній справі предметом спору є - визнання незаконним та скасування в певній частині наказу Регіонального відділення ФДМ України по рівненській області № 334 від 30.04.1999 року та зобов`язання повернути державі протирадіаційне укриття.

Таким чином, предмет спору у справі не припинив свого існування, оскільки між позивачем (яким є прокурор в інтересах держави) та відповідачами залишилися неврегульовані питання щодо предмета спору.

Враховуючи усе викладене вище, обставини на які представник Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" посилається, не є підставою для закриття провадження у справі.

Відтак, підстави для закриття провадження у справі згідно п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України відсутні.

В обгрунтування клопотання про залишення позову без розгляду Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" вказує, що згідно ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних, повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Разом з тим. додатки до позовної заяви не містять жодного документу, зміст якого міг би свідчити про те, то позивач до звернення до суду з даним позовом, попередньо повідомив будь-якого суб`єкта владних повноважень про намір здійснити представництво Інтересів держави у суді з питань, що зазначаються у даному позові. Якщо позивач попередньо не повідомляв будь-якого суб`єкта владних повноважень про здійснення представництва інтересів держави у суді з питань, що зазначаються у даному позові, то значить, у позивача відсутні були підстави для здійснення у даній справі представництва інтересів держави, оскільки для здійснення представництва інтересів держави у даній справі недотримався вимог ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру". В свою чергу, факт відсутності підстав для здійснення у даній справі представництва інтересів держави вказує, що позивач був нездатний особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді. Відповідно до п.1 ч.1 ст.226 ПІК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності. Відповідач-2 вважає, що у даній справі позов було подано особою, яка не мала процесуальної дієздатності.

Суд розглянув клопотання про залишення позову без розгляду та зазначає наступне.

На підставі до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. За приписами ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999р. № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 року у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 року у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 року у справі № 915/20/18.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання недійсним наказу Регіонального відділення ФДМ України по Рівненській області та повернення протирадіаційного укриття.

У зв`язку з тим, що ФДМ України по Рівненський та Житомирській областях, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає у даній справі відповідачем, прокурор звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно і набуває статусу позивача, без визначення органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Разом з тим, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 908/1664/19 зазначив, що визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави.

При цьому прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 та постанові Верховного Суду від 08.12.2020 року у справі № 908/1664/19.

Верховий Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/3219/20 наголосив, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив ФДМ України по Рівненській та Житомирській областях відповідачем у справі та заявив вимогу про визнання незаконним його наказу, суд вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Вказана правова позиція викладена також у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 року у справі № 698/119/18.

Враховуючи усе викладене вище, обставини на які представник Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" посилається, не є підставою для залишення позову без розгляду згідно п.1 ч.1 ст.226 ГПК України.

Отже, подані Товариством з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" клопотання задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 226, 231, 233-235 ГПК України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

2. Відмовити Товариству з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення 26.09.2023 та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.ст. 254-259 ГПК України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Суддя Бережнюк В.В.