РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.09.2023Справа № 910/1754/22

Господарський суд міста Києва в складі судді Літвінової М.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу № 910/1754/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 2 333, 79 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 2 333, 79 грн, з яких: 457, 95 грн 3 % річних, 1 875, 84 грн інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1754/22, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

18.10.2022 відповідачем було подане клопотання про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду господарської справи № 910/16820/21 у подібних правовідносинах.

30.10.2022 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 зупинено провадження у справі № 910/1754/22 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 у справі № 910/16820/21. Зобов`язано учасників справи повідомити суду про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у даній справі.

23.08.2023 від відповідача надійшла заява про стягнення з позивача 1000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

25.08.2023 позивачем через систему «Електронний суд» було подане клопотання, у якому той просив заявлені позовні вимоги задовольнити, у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 поновлено провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.12.2015 о 10:10 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Прирічна, 33 в м. Києві, рухаючись заднім ходом, не впевнився, що не створює небезпеку чи перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, унаслідок чого здійснив зіткнення зі стоячим автомобілем марки «Fiat», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Відповідно до постанови Оболонського районного суду м. Києва від 18.02.2016 у справі № 756/706/16-п ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн в дохід держави.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5581990 ПрАТ «СК «Україна».

05.01.2016 ОСОБА_2 подала до ПрАТ «СК «Україна» заяву про страхове відшкодування.

За результатами проведення огляду пошкодженого автомобіля марки «Fiat», д.н.з. НОМЕР_2 складено звіт №104/12/15 від 23.12.2015, згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного транспортного засобу, становить 8 886,36 грн.

24.06.2016 ОСОБА_2 (цедент) та ФОП Шиян Д.С. (цесіонарій) уклали договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування, на підставі якого ОСОБА_2 відступила ФОП Шияну Д.С. права вимоги в зобов`язаннях, що виникли з вищевказаного ДТП, у т.ч. одержання грошового відшкодування нанесеної майнової шкоди від винної особи, страхової компанії або від МТСБУ. Загальна сума боргу (страхового відшкодування), що передана цедентом складає 8 005,30 грн.

30.06.2016 ФОП Шиян Д.С. (клієнт) та ТОВ «Маркс.Капітал» (фактор) уклали договір про надання фінансових послуг факторингу №5/30-06/2016 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає фактору, а фактор приймає і зобов`язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта з договорів відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування відповідно до додатку №1 до цього договору, зокрема, з договору відступлення права вимоги (цесія) страхового відшкодування від 24.06.2016 на суму 8 005,30 грн.

У силу цього договору фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із вищезазначеного договору відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 1.4 договору зобов`язаною особою (боржником) є ОСОБА_1 (додаток №1 до договору); страхова компанія ПАТ «СК «Україна»; МТСБУ у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, з 30.06.2016 позивач є кредитором у зобов`язанні за договором страхування № АІ/5581990, яке виникло в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Утім, ПрАТ «СК «Україна» в порушення умов договору страхування (полісу) № АІ/5581990 не здійснило виплату грошового зобов`язання.

Позивач та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулися до Господарського суду міста Києва із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство боржника - ПрАТ «СК «Україна», оскільки останнє має кредиторську заборгованість і неспроможне її погасити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 відкрито провадження у справі №910/842/18 про банкрутство ПРАТ «СК «Україна», визнано розмір вимог ініціюючих кредиторів - позивача та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на суму 1 232 899,85 грн, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Тищенко Оксану Іванівну.

19.09.2018 ТОВ «Маркс.Капітал» звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про грошові вимоги до ПрАТ «СК «Україна», а 19.10.2018 подало уточнення до неї, у тому числі за зобов`язанням, яке виникло на підставі договору страхування (полісу) № АІ/5581990.

Ці уточнення стосувалися детального розрахунку заборгованості ПрАТ «СК «Україна» перед ТОВ «Маркс.Капітал». Так, з доданого до заяви про уточнення грошових вимог детального розрахунку розміру грошових вимог від 12.10.2018 вбачається, що, серед іншого, він включає вимоги за договором факторингу №5/30-06/2016, зокрема: 8 005,30 грн страхового відшкодування, 457, 95 грн 3 % річних, 1 875, 84 грн інфляційних втрат та 2 001,33 грн пені за полісом ОСЦПВ № АІ/5581990.

Згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 грошові вимоги позивача до ПрАТ «СК «Україна» у зобов`язанні, що виникло на підставі договору страхування (полісу) № АІ/5581990, були визнані в повному обсязі та включені до реєстру вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, ліквідовано ПАТ «СК «Україна» у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами, а також встановлено, що вимоги кредиторів, які визнані судом та включені до реєстру вимог кредиторів, не задоволені, у зв`язку з тим, що ліквідатором не виявлено достатньо майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси для погашення кредиторських вимог.

08.08.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис за номером 6015351 про припинення ПрАТ «СК «Україна».

09.09.2019 у зв`язку з ліквідацією ПАТ «СК «Україна» ТОВ «Маркс.Капітал» звернулося до МТСБУ із заявою про виплату відшкодування в сумі 12 340,42 грн, з яких: 8 005,30 грн страхового відшкодування, 457, 95 грн 3 % річних, 1 875, 84 грн інфляційних втрат та 2 001,33 грн пені.

Як стверджує позивач, 02.10.2019 МТСБУ було частково виконано зобов`язання за договором страхування (полісом) № АІ/5581990, у результаті чого невиплаченими лишилися суми 3% річних у розмірі 457, 95 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 875, 84 грн, вимоги про стягнення яких і є предметом судового розгляду у рамках даної справи.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Загальні положення про відшкодування шкоди визначені параграфом 1 глави 82 ЦК України.

Так, статтею 1166 ЦК України унормовано, зокрема, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, аналіз наведених норм дозволяє беззаперечно стверджувати про те, що особа, якій заподіяно шкоду, зокрема, унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За визначенням ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічне поняття міститься і у ст. 979 ЦК України, відповідно до якої за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (п. 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина 2 наведеної норми).

Статтею 7 Закону України «Про страхування» визначено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів урегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі - Закон №1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 5 названого Закону об`єктом обов`язкового страхування відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 4 Закону № 1961-IV унормовано, що суб`єктами обов`язкового страхування відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі.

Так, страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» (п. п. 1.1, 1.2 ст. 1 Закону № 1961-IV).

Отже, страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм збитків, у тому числі за рахунок МТСБУ у випадках, передбачених Законом № 1961-IV.

МТСБУ є спеціальним суб`єктом у сфері страхування.

Так, згідно положень ст. 39 Закону № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

У силу п. 39.2.1 ст. 39 Закону № 1961-IV одним з основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються централізовані страхові резервні фонди, зокрема фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом (підпункт 43.1.2 пункту 43.1 статті 43 Закону № 1961-IV).

Порядок виконання зобов`язань страховика, що ліквідується, визначає стаття 20 Закону № 1961-IV. Так, відповідно до пункту 20.1 цієї статті у разі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору.

У разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія (пункт 20.2 статті 20 Закону № 1961-IV).

У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (п. 20.3 ст. 20 Закону № 1961-IV).

Таким чином, у випадку ліквідації страховика зі встановленням його правонаступника права та обов`язки такого страховика переходять до його правонаступника у тому обсязі і на умовах, що були встановлені договором страхування, який зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Натомість, пункти 20.2 та 20.3 ст. 20 Закону № 1961-IV визначають випадки, за яких права та обов`язки страховика за укладеними ним договорами не переходять до правонаступників, а саме: ліквідація страховика за його власним рішенням та за рішенням визначених законом органів, що відбувається в порядку та за встановленою законом процедурою, за якою ліквідаційна комісія такого страховика виконує його обов`язки за договорами страхування шляхом акцептування та задоволення вимог кредиторів у процедурі ліквідації.

Відповідно до ст. 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Ліквідація юридичної особи - страховика у зв`язку з визнанням його банкрутом здійснюється відповідно до положень КУзПБ або Закону про банкрутство, який був чинний на час порушення справи про банкрутство ПрАТ «СК «Україна» із особливостями, визначеними цим законом для банкрутства страховиків.

Так, ч. 7 ст. 87 Закону про банкрутство було визначено, що страхувальники за договорами страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати.

Отже, однією з підстав прийняття МТСБУ на себе зобов`язань страховика, що ліквідується, є встановлення в процедурі ліквідації недостатності майна цього страховика для виконання таких зобов`язань за договорами страхування.

Разом з тим, згідно з п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

Регламентні виплати, зазначені у підпунктах «а»-«д» цього пункту, розподіляються в порядку, встановленому президією МТСБУ.

Інший порядок та перелік випадків передбачені для здійснення МТСБУ виплат за рахунок фонду страхових гарантій.

При цьому пунктом 41.3 ст. 41 цього Закону передбачено, що МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. У таких випадках МТСБУ відшкодовує частину шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування.

Пунктом 22.2 ст. 22 Закону № 1961-IV передбачено, що відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Так, МТСБУ відшкодовує шкоду у випадках, чітко передбачених положеннями Закону № 1961-IV, одним з яких є встановлення недостатності майна страховика, якого визнано банкрутом та ліквідовано, для виконання зобов`язань за договорами страхування відповідальності, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих.

Цей випадок не є тотожним правонаступництву, що є підставою заміни сторони у зобов`язанні та внаслідок якого до правонаступника переходять права та обов`язки правопопередника у зобов`язанні у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено у договорі або законі (ст. 512 ЦК України). Така процедура для страховика визначена пунктом 20.1 ст. 20 Закону № 1961-IV.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик, який є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди в межах страхової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).

Основна функція МТСБУ у правовідносинах щодо відшкодування шкоди за договорами страхування замість страховика, що ліквідується і майна якого недостатньо для виконання цих зобов`язань, фактично зводиться до забезпечення у будь-якому разі отримання потерпілою особою належного їй відшкодування.

Отже, шкода, яку зобов`язане відшкодувати МТСБУ відповідно до положень п. 20.3 ст. 20, п. 41.3 ст.41 Закону № 1961-IV, є регламентною виплатою, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих, отримання якої потерпілим гарантується МТСБУ.

МТСБУ приймає на себе зобов`язання із відшкодування шкоди страховика, що визнаний банкрутом та ліквідується, лише за зобов`язаннями, для погашення яких у цього страховика недостатньо майна, тобто у цьому разі виступає спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування, що фактично гарантує постраждалій особі (потерпілому) отримання належної їй регламентної виплати попри банкрутство та ліквідацію страховика, майна якого виявилося недостатньо для погашення акцептованих вимог кредиторів у процедурі банкрутства.

Наведене дає підстави для висновку про те, що МТСБУ не є правонаступником страховика, який ліквідується і щодо якого встановлено недостатність майна для виконання зобов`язань за договорами, у розумінні ст. 512 ЦК України, а натомість гарантує отримання потерпілою особою належного їй відшкодування попри ліквідацію зобов`язаного у цих правовідносинах страховика і встановлену недостатність його майна для виконання цих його зобов`язань.

При цьому після такої сплати за наявності обставин, передбачених п. 38.2 ст. 38 Закону № 1961-IV, у МТСБУ може виникнути право регресної вимоги до осіб, визначених зазначеним положенням.

Отже, МТСБУ вступає у правовідносини щодо відшкодування шкоди замість страховика, якого визнано банкрутом і ліквідовано із встановленням недостатності його майна для виконання зобов`язань за укладеними ним договорами страхування, лише із встановленням цих обставин та звернення до Бюро потерпілої особи за таким відшкодуванням. Тобто Бюро у межах цих правовідносин гарантує отримання лише відшкодування шкоди потерпілою від дорожньо-транспортної пригоди особою.

Так, судом встановлено, що МТСБУ уже виплатило позивачу суму відшкодування шкоди у розмірі 8 005,30 грн і в цій частині спір між сторонами відсутній.

Натомість, у рамках даної справи до МТСБУ заявлені вимоги про сплату 457, 95 грн 3 % річних та 1 875, 84 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму страхового відшкодування, зобов`язання з виплати якого не виконав ліквідований страховик - ПрАТ «СК «Україна», щодо якого встановлено недостатність майна для виконання зобов`язань за договорами страхування, у тому числі і за тим, право вимоги за котрим набув позивач.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 уже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17).

Разом з тим, як уже обґрунтовувалося вище, МТСБУ не є правонаступником ліквідованого страховика, а тому, вступаючи у спірні правовідносини замість такого страховика лише у разі та після встановлення факту недостатності його майна для погашення зобов`язань за укладеними ним договорами страхування, тобто як спеціальний суб`єкт у сфері обов`язкового страхування, не є таким, що приймає на себе всі зобов`язання цього страховика, у тому числі і ті, які є наслідком неналежного виконання або невиконання цим страховиком власних зобов`язань за договорами страхування.

Положення Закону № 1961-IV не містять правових підстав покладення на МТСБУ такого ж обсягу зобов`язань за договорами страхування, який мав страховик, що ліквідований, та якого набуває правонаступник у разі здійснення правонаступництва відповідно до п. 20.1 ст. 20 Закону № 1961-IV, а отже - і правових підстав відповідальності МТСБУ за неналежно виконаними/невиконаними цим страховиком зобов`язаннями у вигляді нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України.

МТСБУ лише здійснює відшкодування шкоди за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, для виплати за якими у страховика, що ліквідується за рішенням уповноважених законом органів, недостатньо коштів/майна, тобто лише гарантує отримання відшкодування постраждалою особою (потерпілим), але не несе відповідальності за прострочення виконання таким страховиком (а не безпосередньо самим МТСБУ) грошового зобов`язання з виплати відшкодування. Натомість, у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.

Аналогічних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21, у якій визнала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19, згідно з яким за змістом положень пункту 20.3 статті 20, підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі, а МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) є невід`ємною / складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування (підпункти 9.11.7, 9.11.11 постанови від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19).

Встановлені судом фактичні обставини даної справи не дають підстав стверджувати про те, що МТСБУ з моменту набуття ним обов`язку зі здійснення регламентної виплати допустило прострочення виконання цього зобов`язання. Навпаки, позивач стверджує саме про те, що підставою нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даному випадку є невиконання ліквідованим страховиком зобов`язання з виплати страхового відшкодування у встановлений строк до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

Оскільки у силу наведеного вище мотивування виключається покладення на МТСБУ обов`язку зі сплати 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих саме у зв`язку із невиконанням зобов`язання за договором страхування ліквідованим страховиком, то у задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю.

Стосовно викладеної окремої думки до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21, на яку наразі посилається позивач у контексті доводів про наявність підстав для стягнення заявлених сум, суд зазначає, що ч. 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У силу ч. 1, 3 ст. 34 ГПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Отже, у розумінні наведеної норми окрема думка є одним із засобів реалізації принципів незалежності суддів, їхнього вільного волевиявлення та рівноправ`я, повного та всебічного розгляду справи, утім, вона не має обов`язкового значення, відповідно, не породжує юридичних наслідків та не може розглядатися як джерело права, а має лише доктринальне значення.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

За змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому у силу ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як уже зазначалося вище, відповідачем 21.08.2023 була подана заява про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Звертаючись до суду з вказаною заявою, відповідачем до останньої було додано договір № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12.10.2021, укладений між МТСБУ (замовник) та АО «ІНС.ЛОУ ГРУП» (виконавець), додаткову угоду № 738 від 01.02.2022 до вказаного договору, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Проц А.В., довіреність від 06.12.2022 № 6-01/52, видана МТСБУ адвокату Проц А.В.

Так, зі змісту п. 1 додаткової угоди № 738 від 01.02.2022 до договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12.10.2021 вбачається, що замовник передав, а виконавець прийняв завдання на ведення від імені замовника ряду справ, зокрема, за номером 879/21: позивач - ТОВ «Маркс.Капітал», відповідач - МТСБУ, ціна позову - 2 333,79 грн, вартість послуг - 1000,00 грн.

Отже, гонорар адвоката за надання правової допомоги погоджений сторонами у фіксованому розмірі, тобто не змінюється в залежності від обсягу наданих адвокатом послуг та витраченого ним часу на їх виконання.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг АО «ІНС.ЛОУ ГРУП» в особі адвоката Проц А.В., а саме: останнім складено та підписано заяву про зупинення провадження у даній справі та заяву про стягнення судових витрат, копії всіх долучених документів завірені адвокатом Проц А.В. з дотриманням положень ст. 91 ГПК України.

Стосовно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, передбаченого положеннями ч. 3 ст. 126 ГПК України, суд звертає увагу на функціональне призначення останнього, яке полягає у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт є виключною прерогативою учасника справи, котрий подає такий опис, враховуючи, що ч. 3 ст. 126 ГПК України не містить конкретного складу відомостей, які мають бути у ньому зазначені. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Отже, враховуючи складання і підписання адвокатом процесуальних документів від імені і в інтересах відповідача, а також беручи до уваги умови додаткової угоди № 738 стосовно погодження гонорару адвоката у фіксованому розмірі, суд дійшов висновку, що у даному конкретному випадку МТСБУ на виконання приписів ст. ст. 13, 74 ГПК України доведено обставини надання йому послуг професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи та обґрунтовано заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу.

За означеного саме по собі ненадання представником відповідача детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, на переконання суду, не повинно обмежувати, а тим більше нівелювати з суто формалістичних причин правомірне очікування сторони, яка виграла справу, на відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу.

Подібного висновку дійшов і Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 21.08.2023 у справі № 910/20493/21.

Крім цього, судом враховано й те, що відсутність опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) у даному конкретному випадку не завадила позивачу реалізувати своє процесуальне право та навести власні заперечення проти заявленої до розподілу суми.

Так, у поданому 25.08.2023 клопотанні позивач просить суд відмовити повністю у задоволенні заяви відповідача про стягнення з Товариства витрат на професійну правничу допомогу повністю, посилаючись на те, що у відзиві на позовну заяву, котрий є першою заявою по суті спору, був відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікував понести у зв`язку із розглядом даної справи. Натомість, заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та копії договору про надання послуг в сфері права та додаткової угоди до нього, укладених між відповідачем та АО «ІНС.ЛОУ ГРУП», були подані до матеріалів справи уже 21.08.2023, що є порушенням ч. 1 ст. 124 ГПК України. Іншою підставою для відмови у відшкодуванні позивач визначає неспівмірність заявленого відповідачем до розподілу розміру витрат на професійну правничу допомогу (ч. 4 ст. 126 ГПК України), яку обґрунтовує через посилання на велику кількість однотипних спорів між сторонами, котрі розглядаються Господарським судом міста Києва, у зв`язку з чим підготовка процесуальних документів у рамках даної справи вимагала від представника відповідача виключно зміни номеру справи у тексті останніх.

За приписами частин 1 - 3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 1 ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Частина 2 наведеної норми визначає, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Матеріали справи свідчать, що першим документом, поданим відповідачем 18.10.2022 у рамках даного спору, було клопотання про зупинення провадження у справі, котре у розумінні ч. 2 ст. 161 ГПК України не є заявою по суті спору, позаяк фактично є вимогою про тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, яке викликане настанням однієї з передбачених у законі обставин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У подальшому - 21.08.2023, відповідач подав до суду заяву «про стягнення судових витрат».

Аналізуючи зміст даного документу, суд відзначає, що попри назву останнього та окрім заявленої вимоги про стягнення з позивача 1000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, у ньому відповідачем наведені також і правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.07.2023 у справі № 910/16820/21, посилаючись на які МТСБУ повністю заперечує проти заявлених до нього позовних вимог та просить суд у їх задоволення відмовити.

Враховуючи викладене, виходячи з положень ч. 1 ст. 165 ГПК України, суд оцінює названу вище заяву відповідача фактично як і відзив на позов.

Таким чином, відповідач заяву про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, як і суму останніх виклав одним документом з відзивом на позов, тобто така заява на виконання вимог ГПК України була подана МТСБУ разом з першою заявою по суті спору, а не значно пізніше неї, як про те помилково стверджує позивач.

Більше того, зі змісту ч. 2 ст. 124 ГПК України, приписи якої позивач залишає поза увагою, очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, застосування приписів ч. 2 ст. 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21.

Зважаючи на викладене вище, суд констатує недоведеність позивачем підстави, визначеної ч. 2 ст. 124 ГПК України, для відмови у відшкодуванні відповідачу витрат на правничу допомогу адвоката.

Велика кількість однотипних спорів між цими ж сторонами, на яку також посилається позивач, у розумінні положень чинного ГПК України не є підставою для відмови у відшкодуванні стороні, яка виграла справу, її витрат на професійну правничу допомогу.

Недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України, яку цитує позивач, у розумінні частини 5 цієї ж норми має своїм наслідком право суду на зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а не відмову у їх компенсації за рахунок сторони, яка програла спір, як на тому помилково наполягає позивач.

При цьому сама по собі вказівка про недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України є недостатньою та автоматично не управнює суд на таке зменшення поза формулюванням позивачем відповідного клопотання та виконанням ним обов`язку з доведення такої неспівмірності витрат (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Отже, з наведених положень законодавста слідує, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 № 922/2685/19.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач заявив до стягнення з позивача 1000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу при розгляді цієї справи, тоді як предметом спору у ній є вимога про стягнення 2 333, 79 грн.

Тобто заявлена відповідачем до компенсації сума витрат на правничу допомогу дорівнює практично половині ціни позову, що вочевидь не відповідає законодавчо закріпленим принципам пропорційності та розумності.

У зв`язку з наведеним на підставі критерію, визначеного у п. 2 ч. 5 ст. 129 ГПК України, а також керуючись принципами розумності, справедливості, пропорційності та верховенства права, суд відступає від загального правила розподілу судових витрат, закріпленого ч. 4 ст. 129 названого Кодексу, та обмежує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають відшкодуванню позивачем відповідачу, сумою 500,00 грн. У відшкодуванні відповідачу решти заявленої до розподілу суми витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн суд відмовляє та, відповідно, не покладає означену частину витрат на позивача.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у силу ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 74, 86, 129, 232, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (36023, м. Полтава, вул. Колективна, 10, ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, бульв. Русанівський, 8, ) 500 (п`ятсот) грн 00 коп витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено та підписано: 27.09.2023.

Суддя М.Є. Літвінова