ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2023 р. Справа№ 910/4329/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Шапрана В.В.

Демидової А.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023

у справі № 910/4329/23 (суддя: Картавцева Ю.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування"

про стягнення 8 037,97 грн

без виклику (повідомлення) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" про стягнення 8 037,97 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00108 від 11.01.2021, у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування, перейшло право зворотної вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23 у позові відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що хоча матеріали справи і містять належні та допустимі докази завдання шкоди потерпілій особі, якій позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування, проте, відсутність будь-яких належних доказів звернення позивача протягом року з дати скоєння ДТП до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування, унеможливлює задоволення позовних вимог. При цьому, зазначив, що з позовною заявою ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» звернулось лише 21.03.2023, тобто також з пропуском річного строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не було з`ясовано всі обставини, які мають значення для вірного вирішення вказаного спору, порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права. Так, апелянт вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність з боку відповідача заперечень з приводу як отримання заяви позивача про здійснення страхового відшкодування засобами електронного зв`язку, так і пропуску ним річного строку на звернення з такою заявою. Зауважив, що п. 1.1.1 Договору про порядок взаємного врегулювання регресних вимог від 15.10.2019 сторони погодили E-mail для отримання заяв, що не було з`ясовано судом першої інстанції.

Також в апеляційній скарзі скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 апеляційна скарга у справі № 910/4329/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Шапран В.В., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 відкладено до надходження матеріалів справи № 910/4329/23 до Північного апеляційного господарського суду та витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4329/23.

До Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 04.07.2023 надійшли матеріали справи № 910/4329/23.

Разом з цим, у період з 17.07.2023 по 30.07.2023 головуючий суддя Алданова С.О. перебувала у щорічній відпустці.

Відтак, вирішення питання щодо руху поданої апеляційної скарги вирішувалось після виходу судді Алданової С.О. з відпустки.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Руденко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2023 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Шапран В.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2023 справу № 910/4329/23 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" на рішення Господарського міста Києва від 29.05.2023 прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Алданова С.О. (головуючий), Шапран В.В., Демидова А.М.; задоволено клопотання ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23; поновлено ПрАТ"Страхова компанія "УСГ" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" на рішення Господарського міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23; справу № 910/4329/23 призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання, протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Учасники справи про розгляд Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" на рішення Господарського міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23 повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

В межах встановлених судом процесуальних строків від ПрАТ "Страхова компанія "Альфа страхування" письмового відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11.01.2021 між ПрАТ «СК «УСГ» (страховик, позивач) та ТОВ «Тедіс Україна» (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00108 (далі - Договір).

Відповідно до п. 9 Додатку №1 до Договору одним із застрахованих транспортних засобів є автомобіль «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_1 .

17.06.2021 о 08:28 год. біля будинку №14 по пр. Миру в м. Кривому Розі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_1 та «Land Rover Discovery Sport» д.н.з. НОМЕР_2 , що підверджується довідкою Полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг УПП в Дніпопетровській області № 875224 про дорожньо-транспорту пригоду (а.с. 21-24).

Відповідно до постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у справі №214/5316/21 від 14.07.2021, ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Land Rover Discovery Sport» д.н.з. НОМЕР_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 122-4, 124 КУпАП (а.с. 25-26).

У зв`язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП, що відповідно до умов договору страхування є страховим випадком, ТОВ «Тедіс Україна» як страхувальник звернулось до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування № ССКА-7684 (а.с. 27-29).

З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_1 , 18.06.2021 було проведено його огляд, про що складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу (дефектна відомість) (а.с.31-32).

Відповідно до рахунку ФОП Чаплінського О.В. №30 від 28.08.2021 вартість робіт, матеріалів та запчастин разом складає 12 808,00 грн (роботи 6 890,00 грн + матеріали 2 545,00 грн + запчастини 3 373,00 грн).

29.09.2021 на підставі зазначеного вище рахунку було складено страховий акт № ССКА-7684 та розрахунок суми страхового відшкодування, згідно з відомостями яких сума страхового відшкодування становить 11 558,00 грн. (12 808,00 грн - 1 250,00 грн безумовної франшизи).

На підставі вищевказаних документів позивач перерахував ТОВ «Тедіс Україна» (страхувальнику) суму страхового відшкодування у розмірі 11 558,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 25901 від 29.09.2021.

З матеріалів справи також вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Land Rover Discovery Sport» д.н.з. НОМЕР_2 , на момент скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "Альфа страхування" згідно полісу № АР-005386013.

З огляду на викладене, позивач засобами електронного зв`язку звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування у межах фактичних витрат, яка, як стверджує позивач, була залишена відповідачем без розгляду.

Оскільки страхове відшкодування не було сплачене, позивач звернувся з даним позовом до суду, де просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування, що з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та франшизи складає 8 037,97 грн.

Таким чином, спір у даній справі виник у зв`язку з несплатою відповідачем як особою, відповідальною за заподіяний збиток, суми страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", яка кореспондується з приписами ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вже зазначалось та не заперечується сторонами, ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» здійснено страхове відшкодування в загальній сумі 11 558,00 грн шляхом перерахування вказаних коштів на рахунок ТОВ «Тедіс Україна», що підтверджується платіжним дорученням № 25901 від 29.09.2021.

При цьому, станом на час настання страхового випадку цивільно-правову відповідальність особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, як вже зазначалось у цій постанові, було застраховано у ПрАТ "Страхова компанія "Альфа страхування" згідно полісу № АР-005386013.

Отже, беручи до уваги вищевстановлені обставини та положення вказаних норм матеріального права, судова колегія приходить до висновку про те, що до позивача після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду (в даному випадку - відповідача як страховика винної особи).

У свою чергу для здійснення страхового відшкодування у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" детально регламентовано дії суб`єктів таких правовідносин, зокрема потерпілого (іншої особи, яка має право на отримання відшкодування) та страховика.

Так, у пункті 35.1 статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

За змістом пункту 36.2. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

За змістом наведених норм Закону, до числа юридично значимих дій потерпілого (іншої особи, яка має відповідне право), необхідних для отримання страхового відшкодування, належить, у тому числі, подання страховику заяви про страхове відшкодування.

Подання відповідної заяви як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом у разі ігнорування страховиком такої заяви, незгоди із розміром визначеної страхової виплати чи із рішенням страховика про відмову у страховому відшкодуванні.

Згідно з п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода завдана майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 по справі №910/7449/17 надала висновок щодо застосування норм права, а саме: "закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування".

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, копія заяви на виплату страхового відшкодування вих. № 45263 від 02.12.2021, 03.12.2021 була направлена на електронну адресу відповідача.

На підтвердження зазначеної обставини позивачем надано роздруківку витягу з електронної пошти, з якої вбачається, що з електронної адреси на електронну адресу було направлено лист, який містив посилання на завантаження документів: №45263, №45261, №45260, №45258, №45256.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд зауважив, що жодних доказів на підтвердження того, що електронна адреса належить саме Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Альфа страхування» та що між сторонами було погоджено відповідний порядок листування, матеріали даної справи не містять, а відтак, суд не приймає надану позивачем роздруківку витягу з електронної пошти, як належний доказ направлення відповідачу заяви № 45263 від 02.12.2021.

Таким чином, під час прийняття оспорюваного рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач із відповідною заявою про здійснення страхового відшкодування до відповідача протягом року з дати скоєння ДТП не звертався.

При цьому, з позовною заявою ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» звернулось лише 21.03.2023, тобто також з пропуском річного строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» про стягнення 8 037,97 грн.

Водночас, в апеляційній скарзі апелянт зауважує, що Договором про порядок взаємного врегулювання регресних вимог від 15.10.2019, укладеного між позивачем та відповідачем, сторони погодили E-mail для отримання заяв.

На підтвердження наведених вище обставин позивачем приєднано до апеляційної скарги належним чином засвідчений Договір про порядок взаємного врегулювання регресних вимог від 15.10.2019, п. 1.1.1 якого передбачено можливість подання регресних претензій/заяв про відшкодування витрат в електронному вигляді на адресу ПрАТ "СК "Альфа страхування" - .

Апелянт пояснив, що неподання до суду першої інстанції вказаного документа зумовлено відсутністю з боку відповідача будь-яких заперечень як з приводу отримання заяви про виплату страхового відшкодування засобами електронного зв`язку, так і щодо пропуску позивачем річного строку на звернення з такою заявою.

Вирішуючи питання щодо прийняття долученого до апеляційної скарги Договору про порядок взаємного врегулювання регресних вимог від 15.10.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (постанова Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20).

Отже, у розумінні наведених процесуальних норм саме суд апеляційної інстанції має оцінити винятковість випадку прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного провадження.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.06.2023 № 910/16181/18.

Колегія суддів зауважує, що в силу приписів ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відтак, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (постанова Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 918/518/22).

В цьому контексті колегія суддів зазначає, що єдиною підставою для відмови у задоволенні позову у даній справі стали висновки суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи будь-яких належних доказів звернення позивача до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування протягом річного строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом з тим, дослідивши зміст поданого до суду апеляційної інстанції додаткового документа та зважаючи на відсутність обґрунтованих заперечень з боку відповідача з приводу отримання заяви про виплату страхового відшкодування засобами електронного зв`язку, що підтверджується відсутністю в матеріалах справах відзиву як на позовну заяву, так і на апеляційну скаргу, з метою справедливого вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку про прийняття поданого доказу під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Крім того, колегія суддів наголошує, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст. 7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 914/2505/17).

У постанові від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20 Верховний Суд наголосив, що висновки судів попередніх інстанцій стосовного того, що роздруківка електронного листування є неналежним та недопустимим доказом є такими, що не відповідають приписам статті 8 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", оскільки сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

З огляду на викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції констатує, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування вих. № 45263 від 02.12.2021, яка 03.12.2021 була направлена на електронну адресу відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах даної справи належними доказами.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції і з чим погоджується колегія суддів, матеріали справи також містять належні та допустимі докази завдання шкоди потерпілій особі, якій позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування.

Колегія суддів наголошує, що у частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 922/2017/17 від 30.05.2018).

Відповідно до статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного та оцінивши надані сторонами докази у сукупності із встановленими у справі обставинами, враховуючи виникнення у відповідача обов`язку здійснити виплату позивачу страхового відшкодування, що самим відповідачем не заперечується, колегія суддів дійшла висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 8 037,97 грн підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23 - скасуванню. Суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що позивачем також заявлялась вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

З цього приводу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 1 статті 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини 3 статті 123 ГПК України).

Згідно з приписами частини 2 статті 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

При цьому частина 8 статті 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму витрат, понесених на правову допомогу, у розмірі 5 000,00 грн, докази чого були додані до позовної заяви.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків для подання доказів понесення таких витрат.

За змістом частини 4 статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

За приписами частини 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. Ціна в договорі про надання правової допомоги є істотною умовою, встановлюється за домовленістю сторін, шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Так, на підставі долучених до матеріалів справи документів, Північним апеляційним господарським судом встановлено, що 20.12.2022 між Адвокатським бюро "Гедз" (адвокатське бюро) та ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" (клієнт) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 1-12/2022-К (далі - договір), за умовами якого клієнт доручає, адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

За надання правової (правничої) допомоги адвокатським бюро, у справах, де клієнт виступає в якості позивача, клієнт перераховує на розрахунковий рахунок адвокатського бюро гонорар, розмір якого становить 5000,00 грн за кожну справу незалежно від переліку наданих послуг та часу, витраченого на них. Клієнт перераховує гонорар адвокатському бюро не пізніше 5-ти (п`яти) робочих днів після надання адвокатським бюро акта виконаних робіт та рахунку до нього (п. 5.1 договору).

Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку (п. 5.3 договору).

Згідно з наявним в матеріалах справи актом виконаних робіт від 14.03.2023 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 1-12/2022-К від 20.12.2022 адвокатським бюро було надано ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" правничу допомогу, яка включала консультацію з клієнтом щодо порядку та строків звернення з позовом до суду, вчинення підготовчих дій та підготовку позовної заяви для подачі до суду щодо трьох окремих справ.

Вказаним актом встановлено, що клієнт за виконану роботу сплачує адвокатському бюро гонорар, передбачений умовами договору в розмірі 5000,00 грн за кожну справу (страхову справу), що в загальному розмірі становить 15000,00 грн.

Перерахування наведеної вище суми на користь адвокатського бюро підтверджується платіжним дорученням № 4780 від 14.03.2023.

Таким чином, представлені позивачем документи щодо сплати вартості послуг на професійну правничу допомогу адвоката, наданих в рамках розгляду спору у даній справі в суді першої інстанції, є належними і допустимими доказами в підтвердження обставин реальності понесених стороною витрат, визначених статтею 126 ГПК України.

Частиною 5 статті 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Окрім того, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).

Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем документи на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію, зокрема, розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, а також у постанові Верховного Суду від 25.08.2022 у справі № 911/3323/14.

Зважаючи на вищенаведені обставини, оцінюючи фактичні витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності справи, з огляду на те, що заявлений позивачем до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу не повністю відповідає критеріям обґрунтованості, а також співмірності та пропорційності, керуючись принципом розумності судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про те, що справедливим та співмірним є стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та прийняття нового рішення у даній справі, судовий збір, згідно приписів статті 129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі № 910/4329/23 скасувати, ухвалити нове рішення.

3. Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" 8 037,97 грн задовольнити.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 22, ідентифікаційний код 30968986) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (03038, м. Київ, вул. І.Федорова, 32-А; ідентифікаційний код 30859524) 8 037,97 грн (вісім тисяч тридцять сім) грн. 97 коп. страхового відшкодування , а також 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 22, ідентифікаційний код 30968986) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (03038, м. Київ, вул. І.Федорова, 32-А; ідентифікаційний код 30859524) 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за подання позовної заяви у справі № 910/4329/23 - задовольнити частково.

7. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 22, ідентифікаційний код 30968986) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (03038, м. Київ, вул. І.Федорова, 32-А; ідентифікаційний код 30859524) судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

9. Справу 910/4329/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.В. Шапран

А.М. Демидова