ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" вересня 2023 р. Cправа № 902/1105/22(902/320/23)

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Лабунської Т.І.,

за участю: секретаря судового засідання - Марчук А.П.

представника позивача - Стеценко А.І. (в режимі ВКЗ)

представника ТОВ "Ситковецьке" - Бровка О.В. (в режимі ВКЗ)

представника ТОВ "Інвіктас" - Гринька К.В. (в режимі ВКЗ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Славутський рн., Хмельницька обл., 30068)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвіктас" (вул. Сирецька, 33, м. Київ, 04073, код 39848243)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" (вул. Мандролька, буд. 19, смт. Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865)

про визнання недійсним договору поставки № 299 від 24.11.2015

в межах справи № 902/1105/22

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Шепетівський район, Хмельницька область, 30068, код 34863309)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" (вул. Мандролька, буд. 19, смт. Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865)

про банкрутство

В С Т А Н О В И В :

06.03.2023 до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява ТОВ "Суффле Агро Україна" до ТОВ "Інвіктас" та ТОВ "Ситковецьке" про визнання недійсним договору поставки № 299 від 24.11.2015, укладеного між ТОВ "Інвіктас" та ТОВ "Ситковецьке".

Ухвалою суду від 13.03.2023 відкрито провадження з розгляду позовної заяви ТОВ "Суффле Агро Україна" до ТОВ "Інвіктас" та ТОВ "Ситковецьке" про визнання недійсним договору поставки № 299 від 24.11.2015 в межах справи № 902/1105/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 06.04.2023.

03.04.2023 на адресу суду від ТОВ "Ситковецьке" надійшов відзив на позовну заяву наступного змісту.

04.04.2023 від ТОВ "Інвіктас" надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 06.04.2023 підготовче засідання відкладено на 04.05.2023.

17.04.2023 до суду від відповідача - ТОВ "Інвіктас" надійшли заперечення (відповідь на відзив).

Ухвалою суду від 04.05.2023 продовжено строк підготовчого провадження по справі № 902/1105/22(902/320/23) на 30 днів та відкладено підготовче засідання у справі № 902/1105/22(902/320/23) на 22.05.2023.

Ухвалами суду від 22.05.2023, 07.06.20523 підготовче засідання у справі відкладалося, востаннє на 21.06.2023.

Ухвалою суду від 21.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 902/1105/22(902/320/23) до судового розгляду по суті на 10.07.2023.

Ухвалою суду від 110.07.2023 оголошено перерву в судовому засіданні з розгляду справи по суті на 14.09.2023.

14.09.2023 судове засідання проводилося в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за участю представників сторін.

В судовому засіданні 14.09.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, а тому просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача проти позову заперечили з підстав та за обставин вказаних у відзивах на позовну заяву.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 14.09.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В позовній заяві позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа № 902/1105/22 про банкрутство ТОВ "Ситковецьке".

В межах справи про банкрутство, ТОВ "Інвіктас" (відповідач 1) заявило кредиторські вимоги, в тому числі вимоги про повернення передоплати на підставі Договору поставки № 299 від 24.11.2015 в сумі 8 270 502,00 грн.

Позивач вважає, що вказаний договір поставки слід визнати недійсним, оскільки він є фіктивним, що підтверджується наступним.

Оспорюваний договір містить цілу низку умов, непритаманних такого роду договорам.

Так, постачальником в оспорюваному договорі є ТОВ "Ситковецьке", основним видом діяльності якого є "Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур". При цьому, в оспорюваному договорі вказано, що "постачальник підтверджує та гарантує, що товар, який поставляється за цим договором, придбано ним безпосередньо у сільськогосподарського товаровиробника" (п. 1.3. оспорюваного договору). покупцем є ТОВ "Інвіктас", основним видом діяльності якого є "Будівництво житлових і нежитлових будівель". Тобто, в даному випадку склад сторін оспорюваного договору є нетиповим.

Нетиповим є і строк поставки по оспорюваному договору. Так, в п. 4.2. вказано, що поставка товару може здійснюватися окремими партіями. Постачальник зобов`язується здійснити поставку всієї кількості товару до 30 грудня 2016 включно (хоча строк дії самого договору закінчується раніше строку поставки за договором, а саме 24.11.2016).

Незрозумілою на думку позивача є економічна мета закупівлі даної сої відповідачем 1: сторони домовляються про закупівлю сої, яка вже є в наявності в постачальника при цьому період поставки вже наявного товару розтягується на строк понад рік, що передбачає додаткові витрати постачальника на зберігання такого товару та можливість втрати якості даним товаром.

При цьому, протягом цілого року на виконання даного Договору поставки так і не було поставлено жодної тонни сої.

Крім того, з наданих відповідачем 1 Додаткових угод № 1 від 24.06.2016 року та № 2 від 24.11.2018, вбачається, що сторони двічі продовжували строк поставки, на два роки (до 30 грудня 2018 та до 30 грудня 2020, відповідно). При цьому, обґрунтовували таке продовження "великим об`ємом поставки", хоча для поставки 1000 тон, навіть якщо поставляти по одному авто за день знадобилося б лише близько 40 днів.

Також, в оспорюваному договорі передбачено (п.3.3.), що оплата здійснюється на розрахунковий рахунок постачальника, вказаний в розділі 9 Договору (хоча номер рахунку міститься в розділі 10 - р/р НОМЕР_1 в Філія Вінницьке ОУ АТ "Ощадбанк"), в порядку: 80% вартості партії товару - протягом 30 банківських днів після надання оригіналу договору та копій рахунку-фактури, ТТН та видаткової накладної та 20% вартості партії товару - протягом 30 банківських днів після надання оригіналів рахунку-фактури та видаткової накладної, а також реєстрації податкової накладної. Покупець має право здійснити попередню оплату вартості партії повністю або частково.

Відповідачем 1 було надано докази оплати на рахунок ТОВ «Ситковецьке» лише 200 000,0 грн. з призначенням платежу: "оплата за сою згідно договору 299 від ". При цьому, вказана оплата була здійснена не на погоджений в оспорюваному договорі рахунок в АТ "Ощадбанк", а на рахунок в АБ "Укргазбанк".

Крім того, відповідач 1 надав як доказ наявності боргу акти звірки, з яких вбачається, що, нібито, оплати за Договором № 299 від 24.11.2015 здійснювалися різними платежами протягом лютого - квітня 2016 та двома платежами в листопаді 2016.

Як вказує позивач, у разі здійснення передоплати за Договором поставки, у ТОВ "Ситковецьке" виникав обов`язок зареєструвати податкові накладні, що вбачається і з тексту оспорюваного договору, так і з положень чинного законодавства, проте ТОВ «Інвіктас» не надав доказів наявності реєстрації таких податкових накладних.

По-друге, виглядає максимально дивним, що роблячи передоплати за партії товару та так їх і не отримуючи, відповідач 1 просто продовжував далі платити кошти, а не вимагав термінової поставки, повернення коштів чи нарахування штрафних санкцій. Більше того, відповідач 1 пролонгував строк поставки оплаченого товару на 4 роки. Такі дії явно є нетиповою діловою практикою та вказують на те, що відповідачу 1 не був потрібен вказаний в договорі товар.

11.01.2021 була укладена додаткова угода № 3 до Договору поставки № 299, якою сторони погодились розірвати договір поставки, припинити зобов`язання постачальника (який за 5 років не виконав свої зобов`язання навіть в незначному розмірі), та визначили обов`язок постачальника повернути передоплату до 11.01.2022. Тобто, фактично ТОВ "Ситковецьке" отримало безкоштовну фінансову допомогу, яку могло не повертати понад 5 років.

Також в позовній заяві позивач вказує, що відповідачі в даній справі є пов`язаними особами, зокрема, через ОСОБА_1 .

Так, бенефіціаром боржника через ТОВ "ГОР.ІНВЕСТ АГРО" (38% частка у статутному капіталі) є ОСОБА_1 , оскільки його дружина ( ОСОБА_2 ) є співзасновником ТОВ "ГОР.ІНВЕСТ АГРО", а сам ОСОБА_1 до 27.11.2020 був зазначений у ЄДР як бенефіціар боржника.

Директором та бенефіціаром (через ТОВ "Петрівський завод стінових матеріалів та конструкцій") заявника кредиторських вимог ТОВ "Інвіктас" є ОСОБА_1 .

Крім того, з наявної копії оспорюваного договору вбачається, що його було підписано зі сторони ТОВ "Ситковецьке", нібито, "директором ОСОБА_3 ", при цьому, з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що з 04.07.2014 по 29.03.2016 директором був ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 став директором лише з 29.03.2016.

Також після настання строку поставки - 30 грудня 2020, ТОВ "Інвіктас" не подавав жодної вимоги про погашення заборгованості. Натомість, 12.01.2022, тобто вже на наступний день після закінчення строку на повернення коштів (відповідно до Додаткової угоди № 3 до оспорюваного договору), ТОВ "Інвіктас" підготував вимогу про погашення заборгованості, підписану ОСОБА_1 , яку в той же день нарочно вручив директору ТОВ "Ситковецьке", хоча, місце реєстрації ТОВ "Інвіктас" знаходиться в місті Києві, а ТОВ «Ситковецьке» - смт. Ситковецьке Вінницької області. У даній вимозі ТОВ "Інвіктас" вимагало повернути кошти протягом 7 днів з моменту отримання вимоги, проте, не застосувавши жодних штрафних санкцій, а після нездійснення оплати у вказаний строк навіть не звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної заборгованості.

Тобто, з дій ТОВ "Інвіктас" чітко вбачається, що йому не потрібен був товар за договором поставки, як і не дуже терміновою була необхідність в поверненні коштів, оскільки активних дій по стягненню ТОВ "Інвіктас" не вживало.

Підсумовуючи наведене, позивач зазначив, що з описаного вище чітко вбачається, що сторони уклали договір з нетиповими для таких договорів умовами.

Відповідач 1 сплатив для відповідача 2 щонайменше 200 000,00 грн., при цьому, протягом 5 років по договору поставки не було здійснено жодної поставки і після такого тривалого строку договір просто розірвали з зобов`язанням повернути передоплату ще через рік. З усього цього, випливає, що укладаючи оспорюваний договір його сторони мали свідомий намір на невиконання зобов`язань по договору та приховування справжніх намірів. Адже, фактично, вчинені відповідачами дії нагадують не договір поставки, а певне фінансування однією компанією іншої пов`язаної компанії.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Ситковецьке" (відповідач 2) проти задоволення позову заперечує зазначаючи, що із позовної заяви не вбачається, яке саме право чи інтерес позивача порушено оспорюваним договором, та як воно підлягає захисту саме у спосіб визнання оспорюваного договору недійсним і буде відновлено саме в результаті визнання такого договору недійсним.

Недоведеність порушення прав позивача оспорюваним договором є достатньою і самостійною підставою для відмови в позові.

З огляду на те, що ТОВ "Інвіктас" оплатило ТОВ "Ситковецьке" за непоставлений останнім товар (сою) 8 270 502,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку ТОВ "Ситковецьке", у разі визнання оспорюваного договору недійсним, ТОВ "Ситковецьке" всеодно буде винне кошти у розмірі 8 270 502,0 грн. ТОВ "Інвіктас". А тому обраний позивачем спосіб захисту у будь-якому випадку є неефективним.

Шодо фіктивності договору, ТОВ «Ситковецьке» вказує, що оскільки ТОВ "Інвіктас" було оплачено ТОВ "Ситковецьке" за непоставлений останнім товар (сою) кошти у розмірі 8 270 502,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку ТОВ "Ситковецьке" тобто передано майно, оспорюваний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки передача майна виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину.

Щодо посилання позивача на ту обставину, що оспорюваний договір укладений між пов`язаними особами, то ТОВ «Ситковецьке» зазначило, що приписи ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Враховуючи викладене, укладення оспорюваного договору між пов`язаними/заінтересованими особами не являється підставою для визнання його недійсним, а тому відповідач 2 просить відмовити у задоволенні даного позову.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Інвіктас" заперечує проти позову зазначаючи, що позивач не довів яким чином його право порушене, обрав неналежний спосіб захисту.

За оспорюваним договором ТОВ "Інвіктас" передано майно на користь іншої сторони договору - ТОВ "Ситковецьке", а тому Договір не є фіктивним, а спрямований на реальне настання наслідків.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" (одного або трьох років, що передували відкриттю справи про банкрутство), визначеного відповідно ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, за їх наявності, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів. Такий висновок зроблено Верховним Судом, зокрема у постанові від 10 листопада 2021 по справі № 924/595/18 (924/1294/20).

Позивач вважає, що вказаний договір є фіктивним, оскільки сторони уклали договір з нетиповими для таких договорів умовами, Відповідач 1 сплатив на користь відповідача 2 щонайменше 7 970 502,00 грн., при цьому, протягом 5 років по договору поставки не було здійснено жодної поставки і після такого тривалого строку договір просто розірвали з зобов`язанням повернути передоплату ще через рік.

Так, як і було зазначено в позові, після отримання передоплати, оскільки вона йшла саме за договором поставки у сторін виникав обов`язок створення та реєстрації податкових накладних.

Крім того, після розірвання оспорюваного договору, яке відбулося внаслідок укладення Додаткової угоди № 3 до Договору поставки № 299 від 24.11.2015, яка була укладена 11.01.2021 у сторін виникав обов`язок коригування своїх податкових зобов`язань та податкового кредиту.

Також матеріали справи не містять ні факту того, що покупець звертався до продавця з проханнями відвантажити товар, ні факту того, що між відповідачами було підписано договір складського зберігання, який би давав можливість переписати предмет договору на карту покупця.

Отже, на даний час в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б вказували на бажання сторін виконувати саме договір поставки сої, а не просто здійснювати фінансування пов`язаної компанії.

У запереченнях (на відповідь на відзив) ТОВ "Ситковецьке" зазначило, що ТОВ «Ситковецьке» із відзивом було надано належні, допустимі та достатні докази того, що оспорюваний правочин виконувався сторонами, а саме відповідачем 1 здійснювались оплати за оспорюваним договором.

Натомість, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував доводи позивача щодо фіктивності оспорюваного правочину.

Враховуючи викладене та з огляду на наявні в матеріалах справи докази оплати коштів у розмірі 8 270 502,00 грн. на виконання умов оспорюваного договору, оспорюваний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідачів, надаючи оцінку спірним правовідносинам та порушеному праву позивача, суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що 24.11.2015 між ТОВ "Інвіктас" (покупець) та ТОВ "Ситковецьке" (постачальник) було укладено договір поставки № 299, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов"язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити та передати у власність покупця сою, у кількості 1000,00 (одна тисяча) тонн +/- 10% за вибором покупця ( надалі за текстом - товар), а покупець зобов"язується прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна за одиницю - за 1 тонну товару, що постановляється згідно з цим договором, становить 8 333,33 грн., крім того ПДВ 1 666,67 грн., разом з ПДВ 10 000,00 грн.

Загальна вартість товару за цим Договором становить 8 333,33 грн., крім того ПДВ 1 666,67 грн., разом з ПДВ 10 000 000,00 (десять мільйонів грн.) 00 коп. +/- 10%, та остаточно визначається відповідно до фактичної кількості та якості поставленого товару за даними лабораторії покупця (п.3.2. Договору).

Згідно п. 3.3. Договору оплата товару здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений у розділі 9 цього Договору, у наступному порядку:

- 80 % вартості відповідної партії товару - протягом 30 банківських днів з дати, наступної за датою надання постачальником оригіналу договору електронний (сканованих) копій належним чином оформлених наступних документів: рахунку-фактури, видаткової накладної та товарно-транспортної накладної на кожну одиницю автотранспорту;

- 20 % вартості відповідної партії товару - протягом 30 банківських днів з дати, наступної за датою надання постачальником на адресу покупця, зазначену в розділі 9 цього Договору, оригіналів належним чином оформлених рахунку-фактури та видаткової накладної, а також податкової накладної (надалі - ПН)/ розрахунку коригування до податкової накладної (РКПН), складених в електронній формі та зареєстрованих з дотриманням вимог щодо реєстрації їх в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі- ЄРПН), встановлених п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, а також вимог чинного законодавства України щодо використання електронного підпису.

Відповідно до п.3.3.4. Договору покупець має право здійснити попередню оплату вартості партії товару повністю або частково.

Поставка товару здійснюється на умовах EXW - ЗЕРНОВИЙ СКЛАД: Вінницька область, Немирівський р-н, смт. Ситківці (п. 4.1. Договору).

Поставка товару може здійснюватися окремими партіями, постачальник зобов`язується здійснити поставку всієї кількості товару, зазначеної в п. 1.1. цього Договору, до 30 грудня 2016 включно (п.4.2. Договору).

Датою поставки відповідної партії товару вважається дата, вказана у видатковій накладній з відміткою про прийняття товару покупцем, що оформлюється сторонами у порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 4.3. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та/або чинним законодавством України, за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором (порушення зобов`язань).

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками (у разі наявності), та діє до 24 листопада 2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому (п. 9.1. Договору).

ТОВ «Інвіктас» було здійснено попередню оплату у загальній сумі 8 270 502,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками та актом звірки взаєморозрахунків від 01.12.2022 за договором поставки.

Додатковою угодою № 1 від 24.06.2016 до договору поставки № 299 від 24.11.2015 сторони продовжити строк поставки, визначений в п .4.2. Договору на 2 роки та встановили новий термін поставки - 30 грудня 2018 включно та термін дії договору, визначений в п. 9.1. Договору до 30 грудня 2018 включно.

Додатковою угодою № 2 від 24.12.2018 до договору поставки № 299 від 24.11.2015 сторони продовжити строк поставки, визначений в п .4.2. Договору на 2 роки та встановили новий термін поставки - 30 грудня 2020 включно та термін дії договору, визначений в п. 9.1. Договору до 30 грудня 2020 включно.

Отже, за наслідками виконання зобов`язань за Договором ТОВ «Інвіктас» здійснив оплату у розмірі 8 270 502,00 грн. за поставку товару, однак ТОВ «Сат-Агро» свої зобов`язання за Договором не виконав, та не здійснив поставку товару.

Додатковою угодою № 3 від 11.01.2021 до договору поставки № 299 від 24.11.2015 сторони домовились припинити зобов`язання за Договором шляхом його розірвання, починаючи з дати укладення цієї додаткової угоди та згідно якої сторони погодили, що зобов`язання постачальника щодо повернення покупцю сплаченої ним передплати за товар в розмірі 8 207 502,00 грн. повинні бути виконані постачальником у строк до 11 січня 2022 включно.

12.01.2022 ТОВ «Інвіктас» звернулося до ТОВ «Ситковецьке» з вимогою про повернення передоплати за товар в розмірі 8 270 502,00 грн., що була сплачена ТОВ «Інвіктас» за договором поставки № 299 від 24.11.2015.

У відповідь на зазначену вимогу ТОВ «Ситковецьке» повідомило ТОВ «Інвіктас» про те, заборгованість за договором поставки № 299 від 24.11.2015 визнає в повному обсязі, разом з тим не має змоги повернути отриману передоплату. З метою збереження партнерських відносин просило розглянути можливість перенести строк повернення передоплати в розмірі 8 270 502,00 грн. на 20.06.2022.

Таким чином, вищезазначена вимога щодо повернення коштів боржником задоволена не була.

Суд зазначає, що дані обставини визнані відповідачами та підтверджуються первинними документами, перепискою сторін та актами звірки взаєморозрахунків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

За приписами ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому, ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Отже, визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, заздалегідь знають, що він не буде виконаний.

Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 15.06.2021 у справі № 922/2495/21).

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2019 у справі № 904/4567/18, в разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Враховуючи часткове виконання Договору поставки (внесення попередньої оплати за товар) та відсутність доказів, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, суд відхиляє доводи позивача стосовно того, що спірний правочин є фіктивним.

Що стосується посилання позивача на неподання ТОВ Сиктовецьке" податкових накладних на суму проведеної передоплати, то наведене може свідчити про недотримання умов договору та норм чинного податкового законодавства, проте не може слугувати підтвердженням фіктивності правочину.

Щодо посилання позивача на укладення договору поставки із заінтересованими особами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, якою визначено серед підстав для визнання договору недійсним укладення боржником договору із заінтересованою особою, застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.

Поряд із цим, не містили такої правової підстави для визнання договору недійсним, як укладення із боржником договору із заінтересованою особою, і приписи ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Одночасно, положеннями чинного на час укладення спірного договору законодавства також не передбачено можливість визнання недійсним правочину внаслідок його укладення юридичною особою із заінтересованою особою, та за якими критеріями такі особи можуть бути визнані як заінтересовані.

Такий висновок щодо застосування вказаних вище норм права викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

За наведених обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем недійсності оспорюваного договору поставки та недобросовісності дій сторін при його укладенні, що зумовлює суд відмовити у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним.

Щодо обраного позивачем способу захисту, то необхідно зазначити, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ГПК України. Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в п. 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).

З урахуванням викладеного, Об`єднана палата у згаданій постанові уточнила висновок, викладений в раніше ухваленій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 таким чином: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача".

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду, які викладені в постанові від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Наведене свідчить про ще одну підставу для відмови в задоволенні позову.

При винесенні даного рішення суд врахував висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23).

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій.

Ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухвалені рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Щодо розподілу між сторонами судового збору.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом підп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах: майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб з 1 січня 2023 року 2 684,00 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом в 2023 році з однією вимогою немайнового характеру - про визначення договору недійсним.

Отже, згідно вищевказаних приписів законодавства, при поданні до суду позову про визнання недійсним договору, позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Оскільки рішенням суду в задоволенні позову відмовлено, судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, покладається на позивача.

Разом з тим, позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом сплачено судовий збір у розмірі 5 368,00 грн, згідно платіжної інструкції № 1201 від 16.02.2023 грн.

Враховуючи наведене, сума переплаченого судового збору становить 2 684,00 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Таким чином, для повернення надміру сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2 684,00 грн., сплаченого згідно платіжної інструкції № 1201 від 16.02.2023 грн. на суму 5 368,00 грн., позивачу необхідно подати до суду відповідне клопотання.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 2, 3, 11, 12, 13, 18, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 196, 210, 232, 233, 236- 238, 240-242, 255, 256, 326, 327 ГПК України -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити в задоволенні позову.

2. Згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Копію рішення суду надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на електронну адресу: ТОВ "Суффле Агро Україна" - ІНФОРМАЦІЯ_6; представника ТОВ "Суффле Агро Україна", адвоката Стеценко А.І. - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ТОВ "Інвіктас" - ІНФОРМАЦІЯ_5; представнику ТОВ "Інвіктас" - адвокату Гринько К.В. - ІНФОРМАЦІЯ_3, ТОВ "Ситковецьке" - ; представнику ТОВ "Ситковецьке" - адвокату Бровку О.М. - ІНФОРМАЦІЯ_2 , арбітражному керуючому - Плесюку О.С. - ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повне рішення складено 25 вересня 2023 р.

Суддя Лабунська Т.І.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - ТОВ "Суффле Агро Україна" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Славутський рн., Хмельницька обл., 30068)

3 - ТОВ "Інвіктас" (вул. Сирецька, 33, м. Київ, 04073, код 39848243)

4 - ТОВ "Ситковецьке" (вул. Мандролька, буд. 19, смт. Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865)