ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2023 р. Справа№ 911/1063/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Кравчука Г.А.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023

у справі № 911/1063/22 (суддя Грабець С.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив"

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Вуглегірської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

про стягнення заборгованості у розмірі 18 609,84 грн, -

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (далі - Підприємство) в особі відокремленого підрозділу Вуглегірської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (далі - Відокремлений підрозділ) 18 609,84 грн, а саме 15 987,96 грн основної заборгованості, 1 702,47 грн інфляційних втрат, 168,20 грн 3% річних та 751,21 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором про закупівлю (поставку) товарів №12/96 від 20.12.2021 в частині своєчасного розрахунку за поставлений у січні 2022 року товар на суму 15 987,96 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі №911/1063/22 позов Товариства задоволено повністю та стягнуто на його користь з відповідача 15 987,96 грн основної заборгованості, 1 702,47 грн інфляційних втрат, 168,20 грн 3% річних, 751,21 грн пені та 2 481,00 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності поставки позивачем обумовленого договором про закупівлю (поставку) товарів №12/96 від 20.12.2021 товару на суму 15 987,96 грн та відсутності доказів його оплати відповідачем.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, пені та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у вказаній частині.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевим господарським судом не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Підприємство вказало, що судом не було враховано обставини непереборної сили, які настали у зв`язку з введенням з 24.02.2022 на всій території України воєнного стану; укладаючи договір сторони не могли передбачити введення воєнного стану; внаслідок окупації Вуглегірської ТЕС всі документи, в т.ч. стосовно договору залишились на непідконтрольній території, що зумовило неможливість відповідача своєчасно виконати свої зобов`язання; ведення бойових дій об`єктивно унеможливлювало виконання Підприємством своїх зобов`язань щодо оплати належним чином та в повному обсязі у відповідності до умов договору; умовами договору передбачено, що внаслідок форс-мажорних обставин пеня не нараховується, а виконання зобов`язання відстрочується на період зазначених обставин.

До апеляційної скарги скаржником додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване отриманням оскаржуваного рішення в паперовому вигляді в суді лише 29.06.2023, що підтверджується розпискою в матеріалах справи.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2023 апеляційну скаргу Підприємства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., ОСОБА_1.

Враховуючи, що суддя ОСОБА_1. перебував у відпустці 10.07.2023, питання щодо подальшого руху даної апеляційної скарги вирішувалося після виходу судді ОСОБА_1. з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/1063/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Підприємства на рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду Київської області.

20.07.2023 матеріали справи №911/1063/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Службовою запискою головуючого судді та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 13.07.2023 №708/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1063/22.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2023 апеляційну скаргу Підприємства у справі № 911/1063/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Кравчука Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2023 поновлено Підприємству пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22 та відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено Товариству строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 11.08.2023; зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22.

Підприємство не скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.12.2021 між Товариством (далі за текстом договору - постачальник) та Підприємством в особі Відокремленого підрозділу (далі - покупець) був укладений договір №12/96 про закупівлю (поставку) товарів, згідно з пунктами 1.1., 1.2. якого позивач зобов`язувався поставити відповідачу товар, а останній - прийняти і оплатити його.

Зазначений договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх постачальника та покупця.

Найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначаються в додатку №1 до цього правочину (пункт 1.3. договору).

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. договору ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним договором. Ціни на продукцію визначаються в додатку №1 до договору.

Пунктами 2.5. договору визначено, розрахунки за продукцію здійснюються відповідачем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позивача на підставі рахунку позивача в порядку, передбаченому додатком №1 до договору.

Згідно з пунктом 3.1., 3.2. договору, позивач здійснює поставку продукції за умовами згідно додатку №1 до договору. Місце, строк (термін) поставки продукції визначається в додатку №1 до договору.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції.

Згідно з пунктом 5.5 договору, право власності на продукцію переходить від позивача до відповідача в момент, передбачений пунктом 5.3. договору.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеного в додатку №1 до договору (пункт 12.1. даної угоди).

20.12.2021 між сторонами також підписано та скріплено печатками додаток №1 до договору, зі змісту якого вбачається, що сторони погодили поставку продукції на загальну суму 16 070,58 грн.

Відповідно до пункту 3 вказаного додатку розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів після підписання акта приймання-передачі продукції.

Строк дії договору обчислюється з моменту його підписання обома сторонами та скріплення їх печатками* і діє до 31.12.2022 включно, а в частині щодо розрахунків - до повного виконання зобов`язань сторонами (пункт 9 додатку №1 до договору).

Позивач виставив відповідачу рахунок №Х0033205 від 07.12.2021 на суму 15 987,96 грн.

На виконання умов договору Товариством поставлений, а Відокремленим підрозділом прийнятий товар на суму 15 987,96 грн, що підтверджується видатковою накладною №Х0000960 від 18.01.2022, а також актом прийому-передачі продукції від 24.01.2022, копії яких містяться в матеріалах цієї справи.

Вказані документи належним чином оформлені позивачем та Відокремленим підрозділом без жодних зауважень чи заперечень, що свідчить про поставку продукції відповідної якості та кількості.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач повинен був оплатити вартість товару за не пізніше 23.02.2022.

У зв`язку з несплатою поставленого товару 04.05.2022 Товариство звернулося до Відокремленого підрозділу з претензією від 02.05.2022, в якій позивач вимагав до 09.05.2022 погасити наявну заборгованість, зокрема, за видатковою накладною №Х0000960 від 18.01.2022 у розмірі 15 987,96 грн. Однак вказана претензія залишена без відповіді та задоволення.

У зв`язку з непроведенням розрахунків за поставлений товар, Товариство звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача 15 987,96 грн основної заборгованості, 1 702,47 грн інфляційних втрат, 168,20 грн 3% річних та 751,21 грн пені.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору дійшов правильного висновку, що такий за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, укладення Товариством та Підприємством в особі Відокремленого підрозділу договору про закупівлю (поставку) товарів №12/96 від 20.12.2021 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати у встановлений договором строк.

За частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами, на виконання умов договору Товариство поставило Відокремленому підрозділу товар загальною вартістю 15987,96 грн (разом з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №Х0000960 від 18.01.2022 та актом прийому-передачі від 24.01.2022 на вищезазначену суму.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до положень пункту 2.5. договору та пункту 3 додатку №1 до вказаного правочину розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівково перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів після підписання акта приймання-передачі продукції.

Таким чином покупець повинен був оплатити вартість поставленого за договором товару до 23.02.2022.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за вказаним договором у розмірі 15987,96 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач визнав факт поставки товару на вищезазначену суму, однак на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність та обґрунтованість вимоги Товариства до Підприємства про стягнення зазначеної суму, а тому, позов у цій частині є обґрунтований та підлягає задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаним договором, позивач також просив суд стягнути з відповідача 168,20 грн 3% річних, нарахованих у період з 24.02.2022 та 01.07.2022, та 1 702,47 грн інфляційних втрат, нарахованих у період з лютого 2022 по травень 2022, на суму боргу у розмірі 15 987,96 грн.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

У своїй апеляційній скарзі Підприємство заперечило щодо обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині нарахування компенсаційних виплат та штрафної санкції з підстави відсутності вини відповідача внаслідок обставин непереборної сили та незастосування місцевим господарським судом відповідних положень законодавства.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За частиною 2 статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.

Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в постановах: від 25.01.2022 у справі №904/3886/22, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Колегією суддів встановлено, що пунктами 10.1.-10.3. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за даним правочином унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи. Які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в України" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Частиною 1 статті 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Отже, відповідний сертифікат торгово-промислової палати є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії.

Проте у порушення приписів чинного законодавства та умов договору на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач не надав відповідного документа.

Також судом встановлено, що всупереч пункту 10.2. договору в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина 3 статті 75 ГПК України).

Так, колегією суддів взято до уваги, що місто Світлодарськ Донецької області на момент ухвалення рішення судом першої інстанції знаходилося в тимчасовій окупації військами російської федерації, однак окупація зазначеного населеного пункту.

Разом із цим, колегія суддів зазначає, що за умовами договору повна оплата послуг мала б бути здійснена до введення воєнного стану на всій території України та настання, на думку Підприємства, для нього обставин непереборної сили.

За статтею 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Також, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що відповідно до положень частин 2, 3 статті 95 ЦК України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Аналогічне положення міститься в частині 6 статті 55, частині 4 статті 64 ГК України.

Згідно з приписами частини 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина 1 статті 45 ГПК України).

Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, зі змісту преамбули договору слідує, що вказаний договір укладено Відокремленим підрозділом від імені Підприємства.

Таким чином, беручи до уваги окупацію населеного пункту, в якому знаходиться Відокремлений підрозділ, відповідальність за невиконання спірного договору несе саме Підприємство, як юридична особа.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів відповідача про відсутність його вини внаслідок настання обставин непереборної сили.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 168,20 грн 3% річних та 1 702,47 грн інфляційних втрат, а відтак, вказані позовні вимоги також підлягають задоволенню у повністю.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаним договором, позивач просив суд стягнути з відповідача 751,21 грн пені, нарахованої за період з 24.02.2022 по 01.07.2022, на суму боргу у розмірі 15 987,96 грн.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

За частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Пунктом 9.6. договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції відповідач сплачує позивачу неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України).

В силу статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 751,21 грн вказаної штрафної санкції, а відтак, позов у цій частині також підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом із тим, саме відповідач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень та які підтверджують факт відсутності його вини у порушенні зобов`язань за договором.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апелянта про нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Підприємства має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2023 у справі №911/1063/22.

4. Матеріали справи №911/1063/22 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Кравчук

О.В. Агрикова