ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Справа № 906/307/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача : не з`явився

відповідача : не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 31.07.23р. суддею Вельмакіною Т.М. у м.Житомирі, повний текст складено 08.08.23р. у справі № 906/307/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи"

про стягнення 1 243 287,54 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" 1243287, 54грн, з яких: 968430,00грн основного боргу та 274857,54грн інфляційних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням договору оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.07.23 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" 968 430,00 грн основного боргу; 274 857,54 грн інфляційних; 18 649,31 грн судового збору.

В обґрунтування рішення суд з посиланням на ст. ст. 6, 11, 509, 530, 627, 628, 759, 762 ЦК України, ст. 286 ГК України, умови договору оренди, ст. 201 Податкового кодексу України, постанову Верховного суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, акт звірки взаємних розрахунків, докази наявні в матеріалах справи, вказав, що наданий до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків в сукупності з такими первинними документами як акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні та банківські виписки, підтверджують факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на 18.02.2022 у розмірі 968430,00 грн.

Крім того, з посиланням на ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України, перевіривши проведені позивачем нарахування інфляційних втрат, з урахуванням змісту листа-вимоги №1296 від 08.11.2021 (вручено відповідачу 09.11.2021) господарський суд вважає їх обґрунтованими, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд приходить до висновку про безпідставність доводів відповідача про фіктивність договору оренди враховуючи норми ст.ст. 204, 234 ЦК України, та докази наявні в матеріалах справи.

Не погодившись із ухваленим рішенням, скаржник звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2023 у справі №906/307/23 в частині задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" 968 430,00 грн основного боргу, 274 857,54 грн інфляційних, 18 649,31 грн судового збору. Постановити в цій частині нове рішення яким відмовити в задоволенні позову повністю. У разі залишення рішення суду першої інстанції без змін, скасувати його частково та зменшити розмір інфляційних втрат до 1 %.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги вказує, що договір оренди є фіктивним правочином в розумінні ст. 203 ЦК України, оскільки як вважає скаржник, укладання якого не було спрямовано на реальну оренду майна, а було спрямовано на штучне формування заборгованості між пов`язаними юридичними особами.

Зауважує, що судом першої інстанції не враховано тих обставин, що саме Пожидаев К.Е. будучи керівником та одноосібним власником заявника - ТОВ «ЖИТОМИР-АГРОБУДІНДУСТРІЯ», який вимагав кошти у боржника - ТОВ НВП "УКРАЇНСЬКІ АВІАЦІЙНІ СИСТЕМИ" будучи його директором, та Антоневська О.П. будучи юрисконсультом боржника - ТОВ НВП "УКРАЇНСЬКІ АВІАЦІЙНІ СИСТЕМИ" та одночасно директором заявника - ТОВ «ЖИТОМИР-АГРОБУДІНДУСТРІЯ», здійснювали підписання усіх документів та листування, яким визнається наявність заборгованості. Та відповідно не надано оцінки Акту приймання-передавання (повернення з оренди) від 31.08.2020 (долученого позивачем до позову), який по суті підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені Позивача, про що свідчить кріплення їх підписів саме печаткою Позивача.

Крім того, зазначає, що предметом Договору оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019 відповідно до п.п. 1.1. є: «нежиле приміщення площею 416 кв.м.... з них - 272,36 кв.м. приміщення розміщені в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: АДРЕСА_1 ... з власною інфраструктурою ... -144 кв.м. складське приміщення розташоване в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: АДРЕСА_1 Складське приміщення обладнане необхідною інфраструктурою...».

Відповідачем у суді першої інстанції наголошувалось, що позивачем не надано підтверджуючих документів, які б свідчили про наявність у останнього у власності приміщень, які б відповідали предмету Договору. Крім того, подано до суду клопотання від 04.04.2023 про витребування у позивача документів, що свідчать про наявність в його власності нежилих приміщень площею 416 кв.м., з яких - 272,36 кв.м. приміщення розміщені в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: АДРЕСА_1 з власною інфраструктурою та складського приміщення - 144 кв.м., розташованого в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: АДРЕСА_1 обладнаного необхідною інфраструктурою.

Зауважує, що відповідачем суду першої інстанції повідомлялося, що як в Договорі так і в Актах приймання-передачі приміщення визначено, що приміщення має площу 416 кв.м. в той час як в актах виконаних робіт, рахунках, податкових накладних зазначено площу 416,36 кв.м., що свідчить про невідповідність накладних та рахунків умовам Договору. Також, зверталася увага суду першої інстанції на те, що номер Договору відповідно до якого виписувались рахунки та акти здачі-прийняття робіт не відповідають одне одному. Зокрема у всіх похідних документах вказано номер з восьми цифр: 2019/09/04, в той час як долучений до позову Договір має номер з семи цифр 2019/09/4.

Однак, суд першої інстанції не надав в судовому рішенні відповідної правової оцінки щодо вказаних обставин.

Разом з тим, просить у разі залишення рішення суду першої інстанції без змін, зменшити розмір інфляційних втрат до 1%, зважаючи на недобросовісну поведінку посадових осіб ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», значну суму інфляційних втрат та те, що неустойка як вид забезпечення виконання зобов`язання не повинна перетворюватися на непомірний тягар для відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю науково- виробничого підприємства «УКРАЇНСЬКІ АВІАЦІЙНІ СИСТЕМИ» в частині скасування у повному обсязі рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2023 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2023 по справі № 906/306/23 - без змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялися заздалегідь та належним чином (ухвалу надіслано на електронні адреси сторін).

15.09.2023 від адвоката ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із участю адвоката у інших судових засіданнях, а саме у Сьомому апеляційному адміністративному суді об. 13 год. 20 хв., в режимі відеоконференції та в Господарському суді Житомирської області в залі судового засідання об 14 год. 30 хв.

Разом з тим, 18.09.2023 від позивача надійшла заява про розгляд клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи без участі представника відповідача. Вказує, що не заперечує проти задоволення клопотання представника позивача про відкладення.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про його відхилення, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, п. 2 ст. 2 ст. 202 ГПК України передбачає, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, позивач виклав свою позицію щодо поданої апеляційної скарги у відзиві.

Крім того, судова колегія зауважує, що представник позивача братиме участь у Сьомому апеляційному адміністративному суді об. 13 год. 20 хв., в режимі відеоконференції та в Господарському суді Житомирської області в залі судового засідання об 14 год. 30 хв., а тому він не був позбавлений заявити клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції по справі № 906/307/23 призначену на 19.09.2023 об. 11 год. 00 хв., як з використанням власних технічних засобів, так і у приміщенні суду.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, а тому, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників останніх, за наявними у справі доказами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомир- Агробудіндустрія" (орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" (орендар, відповідач) укладено договір оренди приміщення №2019/09/4 (далі - Договір (а.с.27-32)), згідно п.1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 416 кв.м. (надалі за текстом - "приміщення"/"об`єкт оренди"), з них:

- 272,36 кв.м. приміщення розміщені в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 10 (надалі за текстом "АПК"). АПК - приміщення з власною необхідною інфраструктурою, що дозволяє орендареві використовувати приміщення і здійснювати свою господарську діяльність вiдповiдно до цілей і умов цього договору;

- 144 кв.м. складське приміщення з власною необхідною інфраструктурою, що дозволяє орендареві використовувати приміщення і здійснювати свою господарську діяльність вiдповiдно до цілей і умов цього договору.

Згідно з п. 1.2. Договору приміщення належить орендодавцю на праві власності.

Стан приміщення на момент його передачі фіксується сторонами в акті приймання-передачі приміщення (п. 1.3. договору).

Факт приймання-передачі майна в оренду підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передавання від 01.10.2019 (а.с. 34).

Згідно акту приймання-передавання (повернення з оренди) від 31.08.2020, відповідач повернув позивачу орендоване приміщення (а.с. 83).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що за період з жовтня 2019 по серпень 2020 рік сторонами були підписані акти приймання-передавання виконаних робіт на загальну суму 2176526,00 грн. На зазначену суму відповідачу були виставлені рахунки, однак останній лише частково здійснив розрахунки, сплативши 1208096,00 грн, внаслідок чого станом на час звернення до суду заборгованість останнього склала 968430,00 грн.

Крім суми основної заборгованості позивач заявив до стягнення з відповідача 274857,54грн інфляційних.

Відповідач у письмових поясненнях (а.с. 110-111) просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що Пожидаєв К.Е., будучи керівником та одноосібним власником заявника - ТОВ "Житомир-Агробудіндустрія", який надавав послуги оренди боржнику - ТОВ НВП "Українські авіаційні системи", будучи його директором, та ОСОБА_1 , будучи юрисконсультом боржника - ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" та одночасно директором заявника - ТОВ "Житомир-Агробудіндустрія", здійснювали підписання усіх документів та листування, яким визнається наявність заборгованості. Посилається на те, що як вбачається з листування між ТОВ "Житомир-Агробудіндустрія" та ТОВ НВП "Українські авіаційні системи", несвоєчасна оплата орендних платежів була викликана нібито відсутністю грошових коштів у підприємства, в той час як згідно банківських виписок у період з 01.09.2020 по 01.09.2022, обороти підприємства по платежам становили понад 4,5 млн. грн., а отримана у серпні 2022 року ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" на чолі з ОСОБА_2 фінансова допомога в розмірі 3млн. 600тис.грн. була ним спрямована не на погашення існуючої заборгованості, а на повернення фінансової допомоги гр. ОСОБА_2 . Зауважив, що позивач не надав жодного документа який би свідчив про наявність у останнього у власності приміщень які б відповідали предмету договору. Вказав, що листування (претензій, вимог чи ін.) після зміни керівництва відповідача новий керівник не отримував, внаслідок чого не міг знати про наявність будь-яких договорів та заборгованості за ними. Враховуючи наведене вважає, що вказані обставини в сукупності свідчать про наявність ознак фіктивного правочину, зокрема, за ч.5 ст.203 ЦК України передбачено вимогу, додержання якої є необхідним для чинності правочину, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач у запереченнях на письмові пояснення від 04.04.2023 року, які було подано представником відповідача (а.с. 137-139) вказав, що не є зрозумілим яким чином керівництво ОСОБА_2 у ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" та директорство ОСОБА_1 в ТОВ "Житомир-Агробудіндустрія" має відношення до факту наявної заборгованості відповідача перед позивачем за Договором. Вказав, що на підтвердження права власності на орендоване відповідачем приміщення надав суду витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України установлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, господарські відносини між сторонами виникли на підставі Договору оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019 (а.с. 27-32), який підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Відповідно до ч. 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Згідно ч. 1, 4 ст. 286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Наявним у справі актом приймання-передачі майна в оренду від 01.10.2019 (а.с. 34) підтверджено, що позивач виконав свої зобов`язання за Договором оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2020, передавши відповідачу у тимчасове платне користування приміщення площею 416 кв.м. з них: 272 кв.м. приміщення розміщені в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 10 та 144 кв.м. складські приміщення розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 10.

За умовами п. 5.1. Договору вартість оренди за місяць оренди за 1 (один) кв.м. площі об`єкта оренди визначається у додатках до даного договору.

Матеріали справи містять підписаний сторонами розрахунок витрат на оренду приміщення та комунальні послуги (а.с. 33).

Відповідно до п.5.2. Договору, орендар зобов`язаний вносити плату за користування об`єктом оренди в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця, що вказаний у цьому договорі на підставі відповідних рахунків, виписаних орендодавцем.

За умовами п.7.2. договору, орендар зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться в ст.193 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 530 ГПК України).

Оскільки в Договорі оренди сторони не визначили строків внесення орендної плати, у даних правовідносинах суд керується приписами ч. 3 ст. 530 ЦК України.

Як убачається із матеріалів справи, в період з 31.10.2019 по 31.08.2023 між позивачем та відповідачем було підписано Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 2176526,00 грн (а.с. 35-45). На вказану суму позивач щомісячно виписував відповідачу рахунки на оплату (а.с. 46-56).

Банківськими виписками по рахунку (а.с. 79-82) підтверджено, що відповідач частково здійснював оплату за оренду приміщення, внаслідок чого, станом на час звернення позивача до суду, сума основного боргу склала 968430,00 грн.

Разом з тим, згідно листів-вимог №1296 від 08.11.2021 (вручено відповідачу 09.11.2021 (а.с. 85)) та №590 від 16.09.2022 (вручено відповідачу 16.09.2022 (а.с. 87)), позивач вимагав від відповідача негайно, протягом 7 днів перерахувати на рахунок ТОВ "Житомир-Агробудіндустрія" заборгованість з орендної плати в сумі 968430,00 грн.

У відповідях на вищевказані вимоги, ТОВ "НВП "Українські авіаційні системи" підтверджувало наявність заборгованості за договором №2019/09/4 від 30.09.2019 у сумі 968430,00 грн та вказувало про те, що не може здійснити розрахунки через брак фінансування (а.с. 86, 88).

Також колегія суддів зауважує, що за результатами здійснення вищевказаних господарських операцій (оренди приміщення), позивач склав податкові накладні, які були зареєстровані Державною податковою службою України у Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 57-73).

Відповідно до п. 201.7. ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно із п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

За вказаного, вищевказані податкові накладні підтверджують надання позивачем відповідачу в оренду приміщення та нарахування останньому орендної плати за користування ним.

Крім того, матеріали справи містять, підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками, акт звірки взаєморозрахунків, яким погоджено, що станом на 18.02.2022 заборгованість відповідача складає 968430,00 грн (а.с. 84).

З приводу вказаного акту звірки суд апеляційної інстанції зазначає таке.

У постанові Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.19. у справі № 910/1389/18 казано, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, наданий до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків в сукупності з такими первинними документами як акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні та банківські виписки, підтверджують факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на 18.02.2022 у розмірі 968430,00 грн.

Щодо доводів скаржника з приводу відсутності у позивача документів які б свідчили про наявність у останнього у власності приміщення в якому розташований об`єкт оренди за Договором та неврахування судом першої інстанції його клопотання про витребування у позивача документів, що свідчать про наявність в його власності нежилих приміщень площею 416 кв.м., з яких - 272,36 кв.м. приміщення розміщені в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: м. Житомир, вул.Промислова, 10 з власного інфраструктурою та складського приміщення 144 кв.м., розташованого в адміністративно-побутовому корпусі за адресою: м. Житомир, вул.Промислова, 10 обладнаного необхідною інфраструктурою, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи міститься Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №22702990 від 06.06.2014 у якому зазначено, що власником цілісного майнового комплексу, площею 11400,70 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, буд.10, є ТОВ "Житомир-Агробудіндустрія" (а.с. 140), що спростовує доводи скаржника про протилежне.

Щодо тверджень представника відповідача про фіктивність договору оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019, суд враховує таке.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У пункті 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. роз`яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Разом з тим, згідно із п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Колегія суддів зауважує, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)).

Як убачається, Договір зі сторони позивача підписаний директором "Житомир-Агробудіндустрія" - К.Е. Пожидаєвим, зі сторони ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" - директором О.П. Антоневською. Підписи останніх скріплені печатками підприємств. На час розгляду справи в суді Договір оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019 недійсним не визнавався. При цьому, крім актів приймання - передачі орендованого приміщення, фактичне користування останнім також підтверджується інформацією з ЄДРПОУ, згідно якої місцезнаходження ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" - м. Житомир, вул. Промислова, 10.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, на дату вирішення спору правочин є дійсним, схваленим конклюдентними діями відповідача та є підставою для виконання відповідачем відповідних зобов`язань.

Також, колегія суддів зауважує, що підписані сторонами та скріплені їх печатками акт приймання-передавання від 01.10.2019, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), листування сторін, виписані та зареєстровані позивачем податкові накладні (а.с.34-82), часткова сплата орендної плати відповідачем, свідчать про виконання договору оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019 та підтверджують його дійсність. Відповідно, вказана поведінка сторін також засвідчує їх волю до настання відповідних правових наслідків.

Слід зазначити, що договір оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019 не є безвідплатним, вчинений між самостійними юридичними особами, з дотриманням вимог, які висуваються Цивільним кодексом України до договорів оренди. При цьому, повноваження орендаря з користування таким майном жодним чином не були обмежені. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

За викладеного, відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності у сторін при укладанні договору умислу з певним спрямуванням волі та тих обставин, що такий договір не відповідав волевиявленню сторін. Відповідно, доводи скаржника щодо фіктивності договору оренди приміщення №2019/09/4 від 30.09.2019 є безпідставними та необґрунтованими та спростовуються наведеним вище.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, станом на час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, відповідач доказів погашення основного боргу у розмірі 968430,00 грн не надав, а тому на переконання колегії суддів, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 274857,54 грн інфляційних, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, інфляційні останнім нараховано за період з 01.12.2021 по 31.01.2023, на суму боргу 968430,00 грн, що складає 274857,54 грн (а.с. 13-14).

Перевіривши проведені позивачем нарахування інфляційних втрат, здійснені судом першої інстанції, з урахуванням змісту листа-вимоги №1296 від 08.11.2021 (вручено відповідачу 09.11.2021 (а.с. 85)) господарський суд вважає їх арифметично вірними та обґрунтованими, відповідно позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо клопотання про зменшення інфляційних втрат до 1% суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не подавав до суду першої інстанції відповідного клопотання про зменшення інфляційних втрат до 1% , не наводив виключних обставин, для необхідності такого зменшення, не подавав доказів, а відтак не підлягає до задоволення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню на суму 1243287, 54грн, з яких: 968430,00грн основного боргу та 274857,54грн інфляційних.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.23 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.23 у справі № 906/307/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.23 у справі № 906/307/23 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу № 906/307/23 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "25" вересня 2023 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.