ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2583/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Богатиря К.В., Таран С.В.

секретар судового засідання: Кратковський Р.О.

за участю представників учасників справи:

від позивача - Тодирець А.О., довіреність №27-1-01/22765 від 01.09.203р.;

від відповідача - Явченко Д.В., в порядку самопредставництва;

від третьої особи - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023, повний текст якого складено та підписано 28.04.2023

у справі №916/2583/21

за позовом Акціонерного товариства ,,УКРСИББАНК"

до Територіальної громади в особі Одеської міської ради

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 50 000,00 дол. США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно,-

головуючий суддя - Гут С.Ф.

місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

В судовому засіданні 21.09.2023 року згідно ст.233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови. Учасники судового процесу про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "УКРСИББАНК" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до територіальної громади в особі Одеської міської ради про стягнення з відповідача 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 вересня 2007 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування вимог позивач послався на те, що між ним та ОСОБА_2 як позичальником був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 25 вересня 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за яким між позивачем та зазначеним позичальником був укладений іпотечний договір від 25 вересня 2007 року. Відповідно до умов іпотечного договору в іпотеку позивачу було передане нерухоме майно (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак позичальник помер та на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2018 року по справі № 523/13732/18 спадщина, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , зокрема зазначена квартира, була визнана судом відумерлою та передана у власність відповідача.

За твердженням позивача, відповідач, як власник відумерлого майна позичальника, набув статусу іпотекодавця, має всі його права, й несе всі обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, та відповідно до статті 1231, частин третьої та четвертої статті 1277 Цивільного кодексу України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» зобов`язаний задовольнити вимоги позивача як кредитора спадкодавця про відшкодування майнових збитків позивача у межах середньої ринкової вартості зазначеної квартири шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2021 р., залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2022р., у задоволені позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2022 р. рішення Господарського суду Одеської області від 22 грудня 2021 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21 липня 2022 року у справі № 916/2583/21 скасовано; справу № 916/2583/21 направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що висновки господарських судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову є передчасними, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального Закону, а саме статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Крім того Верховним Судом зазначено, що оскільки територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором; кредитні зобов`язання не є нерозривно пов`язаними з особою позичальника, а тому після його смерті не припиняються; факт отримання ОСОБА_2 коштів на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 та факт наявності заборгованості ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором встановлено рішенням суду (справа № 523/13732/18); заявлена до стягнення сума у даній справі відрізняється від встановленої суми боргу у справі № 523/13732/18, а тому судам слід було перевірити її обґрунтованість.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.04.2022 по справі №916/2583/21 (суддя Гут С.Ф.) позов Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" до відповідача: територіальної громади в особі Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про стягнення 50000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно задоволено.

Стягнуто на користь Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" з територіальної громади в особі Одеської міської ради 50000 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з територіальної громади в особі Одеської міської ради на користь Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" 20006 грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви, 30009 грн 60 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 22.12.2021 р. та 40012 грн 80 коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2022 р. та рішення Господарського суду Одеської області від 22.12.2021 р.

Місцевий господарський суд, врахувавши, зокрема, що: за своєю природою зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не є такими, що нерозривно пов`язані з особою позичальника; встановлено факт отримання за життя ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 99900,00 доларів США, проте на момент його смерті розмір несплаченої заборгованості становив 95619,21 доларів США; кредитні кошти отримано ОСОБА_2 за Договором про надання кредиту, належне виконання умов в частині повернення кредитних коштів якого забезпечено Іпотечним договором (Предмет іпотеки якого - нерухоме майно/квартира/, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ); основне зобов`язання (Договір про надання кредиту) не припинено; територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом Іпотечного договору, відповідно набула статус Іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за Іпотечним договором, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023 по справі №916/2583/21 та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог АТ «Укрсиббанк» до Одеської міської ради відмовити повністю.

Апелянт вважає, що судом внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити.

ОМР в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем неналежно обрано спосіб захисту прав банку, зокрема, позивач поєднав у предметі позову дві взаємовиключні вимоги - стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, що суперечить приписам Закону України «Про іпотеку», про це безпідставно не враховано судом першої інстанції під час вирішення спору.

Одеська міська рада звертає увагу, що у даній справі АТ «Укрсиббанк» не надано суду належних та допустимих доказів - первинних бухгалтерських документів, що свідчать про недоведеність заявлених позовних вимог, що безпідставно залишено поза увагою судом першої інстанції, з ігноруванням вказівок Верховного Суду з цього питання.

За таких обставин, на думку скаржника, є неприпустимим прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, розмір якої не підтверджений жодними належними та допустимими доказами у справі.

Також, ОМР зазначає, що вона не є правонаступником ОСОБА_2 за кредитним договором, у той час як відступні відомості щодо вжиття банком заходів зі стягнення заборгованості за кредитним договором з єдиного існуючого боржника - ОСОБА_3 , яка є поручителем за кредитним договором.

Фактично, у даній справі банк перекладає відповідальність за кредитним договором з боржника - ОСОБА_2 на міську раду, яка навіть у разі визнання її іпотекодавцем, за змістом ЗУ «Про іпотеку» має відповідати перед банком виключно в межах вартості предмета іпотеки, яка, однак, так і не визначена ані банком, ані судом першої інстанції в порушення вимог ст.. 86 та ст. 236 ГПК України, і це також, на думку ради, призвело до неправильного вирішення спору.

Крім того, Одеська міська рада звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції прийнятим рішенням порушив права дітей, фактично позбавивши їх житла, не врахувавши приписи законодавства щодо захисту прав дітей на майно та житло.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023, повний текст якого складено та підписано 28.04.2023 у справі №916/2583/21; призначено розгляд апеляційної скарги Одеської міської ради до розгляду на 10 серпня 2023 року о 14:00 год.

10.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства ,,УКРСИББАНК" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить залишити апеляційну скаргу Одеської міської ради без задоволення; а судове рішення без змін.

Разом з тим, суддя зі складу колегії суддів, яка не є суддею-доповідачем Ярош А.І. з 27.07.2023 по 11.08.2023 відповідно до наказу голови Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 №135-в та суддя зі складу колегії суддів, яка не є суддею-доповідачем Принцевська Н.М. з 09.08.2023 по 08.09.2023 відповідно до наказу голови Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 №148-в перебувають у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 09.08.2023, апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023, повний текст якого складено та підписано 28.04.2023 у справі №916/2583/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Колоколов С.І. (головуючий суддя), судді Богатир К.В., Таран С.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.08.2023 прийнято справу №916/2583/21 до провадження та розпочати апеляційний розгляд справи колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Богатиря К.В., Таран С.В.; призначено розгляд апеляційної скарги Одеської міської ради до розгляду на 21 вересня 2023 року о 14:30 год.

В судовому засіданні 21.09.2023 представник скаржника просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду, 25 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УКРСИББАНК" (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 99 900,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним договором банком приймається:

- застава нерухомості, а саме: іпотека трикімнатної квартири, загальною площею 62,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ;

- порука фізичної особи ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер ДРФО НОМЕР_2 .

Кредит, наданий Банком, також забезпечується усім належним Позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (пункт 2.2 кредитного договору).

25 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УКРСИББАНК" як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем був укладений іпотечний договір, за яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що складається з 3 (трьох) житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 62,1 кв.м та знаходиться адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 вересня 2007 року з додатковою угодою № 1 від 25 вересня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 вересня 2007 року (пункт 1.2. іпотечного договору).

25 вересня 2007 року іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю. Д., та зареєстрований в реєстрі за номером 4370.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник та іпотекодавець - ОСОБА_2 помер.

У жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство "УКРСИББАНК" звернулося до Суворовського районного суду міста Одеси із заявою про визнання спадщини померлого ОСОБА_2 , що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою.

Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 19 грудня 2018 року по справі № 523/13732/18 задовольнив заяву Публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК": визнав спадщину померлого ОСОБА_2 , що складається в тому числі з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - відумерлою, та передав відумерлу спадщину у власність територіальній громаді за місцем відкриття спадщини - територіальній громаді Одеської міської ради.

Суворовський районний суд міста Одеси у зазначеному рішенні, зокрема, встановив, що у період з 13 жовтня 2016 року - дня відкриття спадщини до 19 грудня 2018 року - дня постановлення зазначеного судового рішення у справі №523/13732/18 спадкоємці померлого до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 не зверталися та матеріали справи протилежного не містять.

19 лютого 2019 року за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року по справі №523/13732/18 було зареєстроване право власності на квартиру, загальною площею 62,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17 серпня 2020 року Акціонерне товариство "УКРСИББАНК" звернулося до Одеської міської ради з вимогою кредитора № 24-1-01/683 від 11 серпня 2020 року про відшкодування завданих Акціонерному товариству "УКРСИББАНК" збитків у розмірі 95 619,21 доларів США.

Однак Одеська міська рада відповіді на зазначену вимогу кредитора Акціонерному товариству "УКРСИББАНК" не надала, з огляду на що Банк звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до територіальної громади в особі Одеської міської ради про стягнення 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина, після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 вересня 2007 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

При цьому слід зазначити, що ст. 1069 Цивільного кодексу України визначені умови кредитування рахунку, зокрема, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.12.2018 р. по справі № 523/13732/18 встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, при цьому ним за життя укладено із позивачем Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 р., в забезпечення виконання зобов`язань якого ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір від 25.09.2007 р.

За своєю природою зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не є такими, що нерозривно пов`язані з особою позичальника.

Згідно із частиною 1 статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

В силу приписів частини 1 статті 546 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Приписами статті 572 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 статті 574 ЦК України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 575 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції чинній на час укладання Іпотечного договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна.

Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від зміни права власності на це майно.

Як зазначалось вище, Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 19 грудня 2018 року по справі № 523/13732/18 задовольнив заяву Публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК": визнав спадщину померлого ОСОБА_2 , що складається в тому числі з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - відумерлою, та передав відумерлу спадщину у власність територіальній громаді за місцем відкриття спадщини - територіальній громаді Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 1277 Цивільного кодексу України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

19 лютого 2019 року за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради було зареєстровано право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 25 вересня 2007 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 1277 ЦК України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

Отже, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст. 1231 цього Кодексу.

Між тим ця стаття встановлює, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя. Статтею 1231 ЦК України не визначено обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 статті 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 ЦК України.

Відтак, несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 ЦК України.

Частиною 2 статті 523 ЦК України встановлено, що застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У той же час, приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Приписами статті 589 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

В свою чергу, положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Оскільки територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі статті 23 Закону України Про іпотеку територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Відповідно до частин 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Як зазначено вище, 17 серпня 2020 року Акціонерне товариство "УКРСИББАНК" звернулося до Одеської міської ради з вимогою кредитора № 24-1-01/683 від 11 серпня 2020 року про відшкодування завданих Акціонерному товариству "УКРСИББАНК" збитків у розмірі 95 619,21 доларів США.

Зі змісту рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 р. у справі № 523/13732/18 вбачається, що за життя ОСОБА_2 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 року, отримав кредитні кошти у розмірі 99900.00 дол. США та зобов`язався погашати кредит, на момент смерті позичальника (господарський суд - ОСОБА_2 ) за вказаним кредитним договором існувала заборгованість, яка станом на 12.09.2018 року залишається не погашеною та становить: 95619 дол. США 21 цнт. (Дев`яносто п`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять доларів США 21 цнт., що станом на 12.09.2018 року за курсом НБУ 28.095614 грн. за 1 дол. США еквівалентно 2 686 480.42 грн.) - заборгованість по кредиту та процентам.

В свою чергу, частиною 4 статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, та те, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 р. у справі № 523/13732/18 встановлено факт отримання за життя ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 99900,00 доларів США, проте на момент його смерті розмір несплаченої заборгованості становить 95619,21 доларів США (аналогічна суму зазначена у представленій до матеріалів справи та дослідженій в описовій частині рішення довідці-розрахунку заборгованості), колегія суддів вважає доведеним факт прострочення ОСОБА_2 виконання взятих на себе зобов`язань із сплати отриманого кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Так, в межах даної справи АТ «УКРСИББАНК» просить стягнути з територіальної громади в особі Одеської міської ради 50000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки), у той же час розмір ціни позову не перевищує розмір доведеної заборгованості ОСОБА_2 , відтак АТ «УКРСИББАНК» реалізує наявні в нього цивільні права на власний розсуд, що цілком узгоджується із статтею 12 ЦК України, а посилання Одеської міської ради стосовно неналежно обраного позивачем способу захисту прав банку, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до пункту 1.2.1 Іпотечного договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 р., з Додатковою угодою № 1 від 25.09.2007 р. до нього.

У разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (пункт 2.1.1 Іпотечного договору).

Ця іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення Іпотекодавцем боргу за Кредитним договором на іншу особу або змінюється власник Предмету іпотеки з інших підстав (пункт 6.8 Іпотечного договору).

У той же час, частиною 3 статті 33 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Враховуючи, що основне зобов`язання (Договір про надання кредиту) не припинено, а також те, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом Іпотечного договору, відповідно набула статус Іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за Іпотечним договором, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про правомірність вимог позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Приймаючи дане рішення, суд відповідно до ст. 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023 по справі №916/2583/21 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржене рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023 по справі №916/2583/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1.Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2023 року у справі №916/2583/21 залишити без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено 25.09.2023 р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран