ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1329/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Лічмана Л.В.,

секретар судового засідання Бондар О.Р.,

за участю представників учасників справи:

від Боржкова В.В.: Петрова А.М.,

від ОСОБА_1 : Тихоша Д.С.,

від ТОВ ,,Авто-Плаза: не з`явився,

від ОСОБА_2 : не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Плаза про звернення стягнення на частку в статутному капіталі, визначення розміру частки в статутному капіталі, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та застави, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Плаза, про визнання недійсними договорів позики та застави.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 р.: прийнято позовну заяву ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1329/23; призначено підготовче засідання для розгляду справи за правилами загального позовного провадження на 02.05.2023 р.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.05.2023 р.: за письмовим клопотанням позивача на підставі ст.48 ГПК України залучено до участі у справі співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Плаза (далі ТОВ ,,Авто-Плаза); оголошено перерву у підготовчому засіданні до 23.05.2023 р.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.05.2023 р. оголошено перерву в підготовчому засіданні до 01.06.2023 р.

Ухвалами Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) та позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом у справі № 916/1329/23, залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ТОВ ,,Авто-Плаза.

Протокольними ухвалами Господарського суду Одеської області від 01.06.2023 р.: на підставі ч.4 ст.49 ГПК України розпочато розгляд справи спочатку, в т.ч. строк підготовчого провадження; оголошено перерву в підготовчому засіданні до 04.07.2023 р.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.07.2023 р. оголошено перерву в підготовчому засіданні до 11.07.2023 р.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.07.2023 р.: за клопотанням ОСОБА_1 про витребування доказів зобов`язано ОСОБА_3 надати оригінали договорів на огляд суду; відмовлено ОСОБА_1 у залученні оригіналів цих договорів до матеріалів справи; відмовлено ОСОБА_1 у витребуванні доказів у Державної митної служби та Податкової служби України, оскільки обставини, які хоче з`ясувати відповідач, не входять до предмету доказування; за клопотанням ОСОБА_1 залучено до матеріалів справи відповідь на адвокатський запит Національного агентства з питань запобігання корупції та додані до неї декларації; оголошено перерву у підготовчому засідання до 25.07.2023 р.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.07.2023 р.: поновлено строк на подачу заяви свідка, оскільки доказ не існував на момент подачі першої заяви по справі; продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 30.08.2023 р.; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 01.08.2023 р.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.08.2023 р.: не прийнято до розгляду письмове клопотання про залишення позову без руху, оскільки відсутній останній аркуш з прохальною частиною; відмовлено в задоволенні усного клопотання про залишення позову без руху, оскільки вимога про визначення розміру часток є вимогою немайнового характеру (у випадку її задоволення судом обсяг майна або майнових прав позивача не зміниться); закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 14.08.2023 р.

Протокольними ухвалами Господарського суду Одеської області від 14.08.2023 р. оголошено перерву в судовому засіданні до 05.09.2023 р., а від 05.09.2023 р. до 13.09.2023 р.

Представник ТОВ ,,Авто-Плаза в засідання суду, в якому ухвалено рішення, не з`явився. Про дату, час та місце його проведення товариство повідомлене належним чином шляхом направлення ухвали суду на вказану ним електронну пошту.

ОСОБА_2 або її представник у жодне засідання суду не з`явились.

Ухвали Господарського суду Одеської області, надіслані на адресу ОСОБА_2 , зазначену нею в позові та вказану в Єдиному державному демографічному реєстрі, повернулись до суду не врученими з відмітками поштової установи про відсутність адресата.

З урахуванням змісту п.5 ч.6 ст.242 ГПК України та відсутності повідомлення про іншу адресу, ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про дати, час і місце проведення засідань суду, тому її неявка не перешкоджає вирішення спору.

Ухвалами Господарського суду Одеської області за його заявою забезпечено представнику ОСОБА_1 можливість участі у засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку ,,EASYCON.

Згідно із приписами ст.ст.233,240 ГПК України в судовому засіданні 13.09.2023 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 у розмірі 275000,00 дол. США, що складає еквівалент 10056365,00 грн, звернути стягнення на предмет застави частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза в розмірі 6000000,00 грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза, шляхом визнання права власності на неї за ОСОБА_3 ;

- визначити розмір частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза в розмірі 12000000,00 грн, що становить 100% від розміру статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилається на приписи ст.ст.96-1, 526,530,546,582-584,589,590,610,1046,1049 ЦК України, ст.20 Закону України ,,Про заставу, ст.ст.12,21,22 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, ст.ст.1,10,17 Закону України ,,Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та зазначає наступне

Між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір позики, на виконання якого надано кошти в розмірі гривневого еквіваленту 1075000,00 дол. США. Позичальник не повернув 275000,00 дол. США, які мали бути сплаченими до 14.05.2022 р. Умовами договору позики передбачено, що у випадку прострочення сплати чергового платежу більше, ніж на 10 календарних днів, позикодавець набуває право на стягнення всієї суми позики, а також на задоволення своїх вимог за рахунок предмету забезпечення боргового зобов`язання.

З метою забезпечення зобов`язань за договором позики ОСОБА_3 як заставодержателем та ОСОБА_1 як заставодавцем укладено договір застави частки у статутному капіталі, згідно якого в заставу передано належну ОСОБА_1 частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза в розмірі 6000000,00 грн, що становить 50% розміру статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза. В договорі застави сторони визначили, що заставодержатель має право у разі невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою, звернути стягнення на предмет застави у порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством.

Крім того, за умовами договору застави: звернення стягнення на предмет застави здійснюється шляхом відступлення заставодавцем частки у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза на користь заставодержателя на підставі договору про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки в статутному капіталі з відкладальною умовою, який укладається одночасно з договором застави; звернення стягнення на предмет застави може також здійснюватися в будь-який інший судовий або позасудовий спосіб, передбачений чинним законодавством на розсуд заставодержателя; звернення стягнення на предмет застави здійснюється у судовому порядку за рішенням суду; у позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; за рішенням заставодержателя задоволення його вимог може здійснюватись у позасудовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Вибір способу звернення стягнення на предмет застави, в т.ч. й способу позасудового порядку звернення стягнення, здійснюється заставодержателем на його розсуд.

Додатково до договору застави між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки у статутному капіталі з відкладальною умовою, який за своєю правовою природою є договором про встановлення способу звернення стягнення на предмет застави через перехід права власності. За змістом цього договору заставодавець передає у власність заставодержателю частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза в розмірі 6000000,00 грн, що становить 50% розміру статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза. Право власності на названу частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза переходить до заставодержателя 17.05.2022 р. у випадку порушення заставодавцем терміну повернення позики до 14.05.2022 р.

Таким чином, на думку ОСОБА_3 , сторони шляхом укладання обов`язкових до виконання угод визначили, що вимоги заставодержателя можуть бути задоволені за рахунок звернення стягнення на предмет застави шляхом переходу права власності на предмет застави до заставодержателя. При цьому, оскільки ОСОБА_1 порушено взяте на себе зобов`язання щодо повернення позики, ОСОБА_3 має право задовольнити свої вимоги через звернення стягнення на предмет застави способом, визначеним у договорі застави та договорі про задоволення вимог заставодержателя, тобто шляхом визнання за собою права власності на частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза.

Стосовно позовної вимоги про визначення розміру часток учасників у статутному капіталі товариства ОСОБА_3 зауважує, що в ч.5 ст.17 Закону України ,,Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наведено документи, які подаються для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, серед яких судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві. Таким чином, звернення стягнення на предмет застави частку у статутному капіталі без вирішення питання щодо набуття корпоративних прав учасників у зв`язку із цим та без визначення часток у статутному капіталі товариства не буде ефективним способом судового захисту. Внаслідок звернення стягнення на предмет застави ОСОБА_1 втрачає право власності на частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза, а ОСОБА_3 набуває його, з огляду на що виникає необхідність визначити новий розмір часток учасників товариства.

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області із зустрічною позовною заявою, в якій з урахуванням заяви, яка надійшла до суду разом із заявою про усунення недоліків зустрічного позову 30.05.2023 р., просить: визнати недійсним договір позики від 08.06.2021 р., укладений між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_3 (позикодавець); визнати недійсним договір застави частки у статутному капіталі від 09.06.2021 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 повідомляє, що:

- останній платіж у розмірі 275000,00 дол. США за укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу ОСОБА_1 не здійснив у зв`язку з форс-мажорними обставинами (військовою агресією проти України), які, враховуючи постійне місце проживання/перебування та роботи ОСОБА_1 у місті Херсоні, яке перебувало в окупації і розташоване в місці проведення бойових дій, прямо вплинули на спроможність розрахуватись з ОСОБА_3 ;

- на початку 2021 р. ОСОБА_1 як покупець та ОСОБА_3 як продавець погодили продаж частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза за 1075000,00 дол. США. При цьому ОСОБА_3 висунув вимогу, згідно якої слід укласти договір позики на суму, що дорівнюватиме вартості продажу його частки у статутному капіталі, та договір забезпечення такої ,,позики, пояснивши це необхідністю відмови іншим покупцям частки у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза та зменшення податкового навантаження, яке може виникнути в нього у випадку укладення договору купівлі-продажу із зазначенням реальної ціни продажу. Відтак, сторони вирішили приховати реальні правовідносини, які виникають із договору купівлі-продажу, шляхом укладення договору позики;

- ОСОБА_3 ввів в оману ОСОБА_1 відносно укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі відразу після отримання першого платежу за договором позики. В подальшому ОСОБА_3 ігнорував вимоги ОСОБА_1 щодо укладення договору купівлі-продажу, пояснюючи свою бездіяльність необхідністю отримання згоди колишньої дружини на укладення такого договору;

- на виконання договору позики ОСОБА_1 взагалі не отримував жодних грошових коштів від ОСОБА_3 , що з урахуванням приписів ст.ст.1046,1048 ЦК України, того, що договір позики є реальним, а також того, що у ОСОБА_3 відсутні документальні підтвердження передачі позики ОСОБА_1 , свідчить про недійсність договору позики;

- з метою встановлення наявності чи відсутності у ОСОБА_3 фінансової можливості надати позику в розмірі 1075000,00 дол. США адвокатом Панасюка О.М. направлено адвокатські запити до компетентних органів;

- договір позики в п.2.1 містить твердження про те, що позика передана позикодавцем та одержана позичальником до підписання цього договору, однак з тексту договору не вбачаються дата та час передачі грошових коштів, їх кількість та валюта позики;

- правила ч.1 ст.1051 ЦК України надають позичальнику право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, а ст.ст.203,215 ЦК України вказують на те, що недодержання в момент вчинення правочину вимог законодавства є підставою для визнання його недійсним. При цьому відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, а недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

У відзиві на зустрічний позовну заяву ОСОБА_3 просить в її задоволенні відмовити, адже:

- підписуючи договір позики, позичальник в ньому підтвердив факт передачі грошових коштів позикодавцем. У даному випадку підписаний сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Про те, що в договорі може бути закріплено обставини, пов`язані з передачею коштів, йдеться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 р. по справі № 916/667/18. Крім того, позичальник здійснив часткове повернення коштів, отриманих в позику, чим підтвердив як отримання ним коштів, так і укладення саме договору позики;

- не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на фіктивність правочину, тому що він не довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, в т.ч. ОСОБА_1 не надав жодного доказу того, що сторони укладали договір позики з іншою метою, а саме для приховання продажу частки ОСОБА_3 . Останній вказує на наявність в матеріалах справи укладених між сторонами договорів забезпечення виконання договору позики, зміст яких повністю спростовує ОСОБА_1 про вчинення правочину щодо купівлі-продажу частки ОСОБА_3 ;

- доводи про відсутність у ОСОБА_3 фінансової можливості надати позику суд не повинен досліджувати, тому що обставини щодо джерела походження грошових коштів, наданих позикодавцем позичальнику, не входять до предмету доказування у справі.

ОСОБА_2 подано до Господарського суду Одеської області позовну заяву як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, згідно якої просить: визнати недійсним договір позики від 08.06.2021 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір застави частки у статутному капіталі від 09.06.2021 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 повідомляє суд про те, що 20.10.2007 р. нею з ОСОБА_1 укладено шлюб, під час якого подружжя набуло у власність, зокрема, частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза, заснованого в період шлюбу. За змістом ст.61 СК України корпоративні права є спільною сумісною власністю подружжя. Про існування договору позики ОСОБА_2 стало відомо нещодавно, а саме після звернення до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Натомість у 2021 р. ОСОБА_1 повідомив її про намір укладення із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу належної останньому частки у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза, а також про те, що для гарантування розрахунків з ОСОБА_3 слід укласти договір застави аналогічної частки, титульним володільцем якої записано ОСОБА_1 . При цьому будь-яких грошових коштів ОСОБА_1 або ОСОБА_2 від ОСОБА_3 не отримували, а передані ОСОБА_3 кошти ОСОБА_2 вважала розрахунком за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі. Будь-якої згоди (словесної та/або письмової) своєму чоловіку або ОСОБА_3 на укладення договору позики від 08.06.2021 р. ОСОБА_2 не надавала, справжню мету, з якою між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір застави, не розуміла. Відтак, на підставі ст.ст.203,215,234,548 ЦК України, ст.ст.63,65 СК України договори позики та застави мають бути визнані судом недійсними.

У відзиві на позов третьої особи ОСОБА_3 просить у позові ОСОБА_2 відмовити, т.я. ОСОБА_2 надала в присутності нотаріуса згоду на укладення договору застави частки, вказавши, що укладення вищевказаного правочину повністю відповідає інтересам її сім`ї. При цьому ОСОБА_3 зауважує, що, будучи дієздатною та осудною особою, ОСОБА_2 не може не розуміти правову природу договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та договору позики. На думку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 свідомо вводить суд в оману, вказуючи на ненадання згоди на укладення договору позики та необізнаність з правовими підставами для укладання договору застави. В названому аспекті заслуговує на увагу суду той факт, що ОСОБА_2 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про забезпечення позову та арешт майна до подачі позову про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя в той же день, коли ОСОБА_3 ініціював розгляд цієї справи в господарському суді. Отже, позов про поділ майна подружжя є штучним і направленим насправді на ухилення подружжя від виконання зобов`язань за договором позики. Окремо ОСОБА_3 стверджує, що, як і у випадку із зустрічним позовом ОСОБА_1 , відсутні докази того, що договір позики містить ознаки фіктивності.

ОСОБА_1 , доводячи власну позицію по справі, подав отримані від НАЗК декларації ОСОБА_3 , які свідчать про відсутність у позичальника фінансової можливості передати у позику грошові кошти в розмірі 1075000,00 дол. США, а також заяву ОСОБА_1 як свідка, в якій повідомляє, що: шляхом укладення договору позики сторони приховали реальні правовідносини за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі, про укладання якого в майбутньому вони домовились; на час укладення договору позики ОСОБА_1 не отримував жодних грошових коштів від ОСОБА_3 на виконання умов договору позики від 08.06.2021 р.; підписання ОСОБА_1 договору позики було обумовлено обманом з боку ОСОБА_3 щодо його реальних намірів та бажань, про які стало відомо після подачі позову по цій справі до Господарського суду Одеської області.

Від ОСОБА_3 надійшли декілька письмових пояснень, в яких зазначає, що сторони визначили наслідком неналежного виконання зобов`язання шляхом часткового неповернення боргу перехід до заставодержателя права власності на частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза з 17.05.2022 р. Законом України ,,Про заставу не передбачено обов`язкової експертної оцінки предмета застави, тому сторони її не здійснювали, визначивши вартість частки на рівні розміру позики. Окрім цього, ОСОБА_3 у контексті можливості передбачення сторонами на момент укладання договору застави позасудового способу звернення стягнення на частку учасника товариства вказано, що під час укладання договору застави та договору про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки в статутному капіталі з відкладальною умовою сторони керувались наведеним в ст.ст.6,627 ЦК України принципом свободи договору, на підставі якого могли передбачити будь-який спосіб звернення стягнення на заставлене майно, якщо він не суперечить законодавству, тобто прямо не заборонений ним. На момент звернення до суду норму ст.22 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю доповнено способом звернення стягнення на частку, що передбачений договорами між сторонами і заявлений в позовній заяві. В частині можливості застосування судом позасудового способу захисту ОСОБА_3 зауважує, що чинна редакція ст.22 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю відсилає до позасудових способів звернення стягнення, встановлених Законом України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, у ст.26 якого міститься право обтяжувача обрати такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим законом. Цей спосіб звернення стягнення може бути застосований судом і відповідне рішення суду є підставою для реєстрації рухомого майна за заставодержателем чи особою, яка набула права власності на предмет забезпечувального обтяження. Зазначений висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 р. по справі № 645/6151/15-ц.

ОСОБА_1 також надано письмові пояснення, де конкретизує норми права, на яких ґрунтуються його вимоги, та додатково посилається на приписи ст.ст.229,230,234 ЦК України, зауважуючи, що при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог самостійно встановлює зміст правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши відповідність їх тверджень фактичним обставинам справи та нормам українського законодавства, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову, зустрічного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами, виходячи з такого.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 являються учасниками ТОВ ,,Авто-Плаза з частками в розмірі 50% статутного капіталу товариства у кожного, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

08.06.2021 р. ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) підписали договір позики (Договір позики), відповідно до п.1.1 якого Позикодавець надає Позичальнику суму позики у сумі 29214630,00 грн, що є еквівалентом 1075000,00 дол. США за курсом НБУ, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві зазначену в договорі суму грошових коштів (суму позики) частками, а саме 500000,00 дол. США в строк до 20.09.2021 р., 300000,00 дол. США в строк до 20.12.2021 р., 275000,00 дол. США в строк до 14.05.2022 р.

Позика, яка є предметом цього договору, передана Позикодавцем та одержана Позичальником до підписання цього договору (п.2.1 Договору позики).

У випадку прострочення сплати чергового платежу, визначеного договором, більше, ніж на 10 календарних днів, строк повернення всієї суми позики є таким, що настав, а Позикодавець набуває право дострокового стягнення всієї суми позики, нарахованих та несплачених відсотків, пені тощо, а також задоволення своїх вимог за рахунок предмету забезпечення боргового зобов`язання (п.4.4 Договору позики).

09.06.2021 р. ОСОБА_1 (Заставодавець) та ОСОБА_3 (Заставодержатель) підписано нотаріально посвідчений договір застави частки у статутному капіталі (Договір застави), відповідно до п.1.1 якого ним забезпечується виконання Заставодавцем зобов`язань перед Заставодержателем, що виникають із Договору позики...

Строки та порядок виконання зобов`язань, що забезпечені відповідно до цього договору, передбачені в Договорі позики. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики Заставодавець передає в заставу частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза в розмірі 6000000,00 грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза... (п.1.2 Договору застави).

Обтяження частки у статутному капіталі заставою підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за заявою Заставодержателя (п.3.2 Договору застави).

Заставодержатель має право у разі невиконання чи неналежного виконання Заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою, звернути стягнення на предмет застави у порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством (п.4.2.1 Договору застави).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється шляхом відступлення Заставодавцем частки у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза на користь Заставодержателя на підставі Договору про задоволення вимог Заставодержателя шляхом відступлення частки в статутному капіталі з відкладальною умовою, який укладається одночасно з цим договором. Звернення стягнення на предмет застави може також здійснюватися в будь-який інший судовий або позасудовий спосіб, передбачений чинним законодавством на розсуд Заставодержателя. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється у судовому порядку за рішенням суду; у позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса… (п.п.5.2 та 5.3 Договору застави).

За рішенням Заставодержателя задоволення його вимог може здійснюватись у позасудовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Вибір способу звернення стягнення на предмет застави, в т.ч. й способу позасудового порядку звернення стягнення, здійснюється Заставодержателем на його розсуд (п.5.4 Договору Застави).

Обтяження частки Заставодавця у статутному капіталі внесено в Державний реєстр обтяжень рухомого майна 11.06.2021 р. під № 28983825.

Крім того, 09.06.2021 р. ОСОБА_1 (Заставодавець) та ОСОБА_3 (Заставодержатель) підписано Договір про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки у статутному капіталі з відкладальною умовою (Договір про задоволення вимог), згідно п.3.2 якого право власності на частку у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза, що становить 50% статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза переходить до Заставодержателя 17.05.2022 р. у випадку порушення ОСОБА_1 терміну повернення позики до 14.05.2022 р...

Вказуючи на те, що ОСОБА_1 як Позичальник не повернув частину позики в сумі 275000,00 дол. США, яка мала бути сплачена до 14.05.2022 р., те, що сторони в Договорі застави та Договорі про задоволення вимог визначили можливість задоволення вимог ОСОБА_3 за рахунок звернення стягнення на предмет застави (частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза), ОСОБА_3 звернувся з позовом до господарського суду у рамках провадження у даній справі, в якому, зокрема, просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 у розмірі 275000,00 дол. США звернути стягнення на предмет застави частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза в розмірі 6000000,00 грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу ТОВ ,,Авто-Плаза, шляхом визнання права власності на неї за ОСОБА_3 .

В ч.1 ст.1 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю вказано, що цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Згідно ч.1 ст.22 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю (в редакції, чинній до 01.01.2023 р., тобто на момент підписання Договору застави та Договору про задоволення вимог) звернення стягнення на частку учасника товариства здійснюється на виконання виконавчого документа про стягнення з учасника грошових коштів або на підставі виконавчого документа про звернення стягнення на частку майнового поручителя, яка передана у заставу в забезпечення зобов`язання іншої особи.

З 01.01.2023 р. набула чинності інша редакція ч.1 ст.22 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, відповідно до якої звернення стягнення на частку учасника товариства здійснюється на виконання виконавчого документа про стягнення з учасника грошових коштів, на підставі виконавчого документа про звернення стягнення на частку боржника або майнового поручителя, яка передана у заставу в забезпечення власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи, або відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства, що передбачений договором застави частки у статутному капіталі товариства та відповідає позасудовим способам звернення стягнення, встановленим Законом України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень.

При цьому в ч.1 ст.26 Закону України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень закріплено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом (у тому числі передача цінних паперів електронної форми існування у власність обтяжувача відповідно до законодавства про депозитарну систему України)…

Проаналізувавши наведені приписи законодавства, господарський суд вказує, що лише з 01.01.2023 р. законодавець встановив можливість звернення стягнення на частку учасника ТОВ відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства, що передбачений договором застави частки у статутному капіталі товариства та відповідає позасудовим способам звернення стягнення, встановленим Законом України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень.

До 01.01.2023 р. на законодавчому рівні було закріплено можливість звернення стягнення на частку учасника товариства лише на виконання виконавчих документів.

Враховуючи викладене, господарський суд доходить висновку про те, що встановлення 09.06.2021 р. в Договорі застави з урахуванням Договору про задоволення вимог такого позасудового способу задоволення вимог Заставодержателя як набуття ним права власності на частку в статутному капіталі ТОВ, належну Заставодавцю, не ґрунтувалось на приписах існуючого на той час законодавства.

Не приймаються до уваги твердження ОСОБА_3 стосовно того, що під час укладання Договору застави та Договору про задоволення вимог сторони керувались наведеним в ст.ст.6,627 ЦК України принципом свободи договору, адже цей принцип полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, проте мають діяти з урахуванням актів цивільного законодавства, один з яких, а саме чинний на момент підписання Договору застави та Договору про задоволення вимог Закон України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, в ст.22 не передбачав можливість звернення стягнення на частку учасника ТОВ у спосіб інший, ніж на підставі виконавчого документа.

Крім того, господарський суд зауважує, що згідно Закону України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, до якого відсилає чинна з 01.01.2023 р. редакція ч.1 ст.22 Закону України ,,Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю:

- у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст.26 цього Закону (п.4 ч.2 ст.25 Закону України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень);

- обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом (у тому числі передача цінних паперів електронної форми існування у власність обтяжувача відповідно до законодавства про депозитарну систему України) (п.1 ч.1 ст.26 Закону України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень).

З системного аналізу п.4 ч.2 ст.25 і ст.26 Закону України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень вбачається, що суд з урахуванням специфіки застави може застосувати такий спосіб звернення стягнення як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання. Таке рішення суду є підставою для реєстрації рухомого майна за заставодержателем чи особою, яка набула права власності на предмет забезпечувального обтяження.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в т.ч. права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у ст.16 ЦК України.

У ст.392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Натомість Закон України ,,Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень встановлює можливість звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, а не шляхом визнання права власності обтяжувача на нього.

Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 р. по справі № 645/6151/15-ц. Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, позов ОСОБА_3 , який, як вже зазначено вище, просить звернути стягнення на предмет застави частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза шляхом визнання права власності на неї, у будь-якому випадку не відповідає положенням законодавства в частині належного способу захисту порушеного права.

Враховуючи наведене, господарський суд не вбачає правових передумов для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на частку у статутному капіталі ТОВ, у зв`язку з чим в її задоволенні, а також у задоволенні похідної вимоги про визначення розміру часток учасників у статутному капіталі товариства ОСОБА_3 відмовляє.

Окремо слід зауважити, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому господарський суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам первісного позову.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1 суд повідомляє наступне.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За правилами ч.ч.1 та 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Посилаючись на приписи ст.ст.229,230,234 ЦК України, а також ч.2 ст.548 ЦК України, в якій передбачено, що недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, ОСОБА_1 подав зустрічний позов про визнання недійсними Договору позики та Договору застави, вказуючи, що насправді ОСОБА_1 як покупець та ОСОБА_3 як продавець погодили продаж частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза, а оспорювані правочини вчинялись з ініціативи ОСОБА_3 , який у такий спосіб за згодою ОСОБА_1 мав на меті унеможливити придбання частки у статутному капіталі ТОВ ,,Авто-Плаза іншими особами та зменшити податкове навантаження покупця.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що, підписуючи Договір позики та Договір застави: сторони насправді не бажали настання наслідків, обумовлених ними; ОСОБА_1 помилявся, а ОСОБА_3 ввів свого контрагента в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відтак, суд констатує, що всупереч ч.1 ст.74 ГПК України ОСОБА_1 не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог.

Надана ОСОБА_1 заява свідка, в який практично дослівно повторено зміст зустрічного позову, судом не приймається до уваги, адже вона оформлена особою, котра являється реально зацікавленою у результатах вирішення спору, а викладені в ній обставини не вбачаються з інших доказів, які могли б об`єктивно підтвердити позицію ОСОБА_1 .

Щодо тверджень ОСОБА_1 в частині неотримання ним жодних грошових коштів від ОСОБА_3 на виконання Договору позики суд зазначає, що, підписуючи Договір позики (під час розгляду справи, в т.ч. після дослідження оригіналів Договору позики та правочинів, вчинених з метою забезпечення його виконання, ОСОБА_1 не заперечив факт підписання ним цих угод), Позичальник в п.2.1 визнав факт одержання ним коштів від Позикодавця.

Окрім цього, слід визнати безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що у ОСОБА_3 не існувало фінансової можливості надати позику в розмірі 1075000,00 дол. США, доказом чого є зміст поданих ним декларацій, оскільки при розгляді цієї справи не потрібно встановлювати майновий стан Позикодавця, враховуючи те, що Позичальник в тексті Договору позики засвідчив власним підписом її отримання.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу ОСОБА_1 на те, що з метою забезпечення виконання Договору позики ним та ОСОБА_3 в присутності нотаріуса підписано не тільки Договір застави, а й Договір про задоволення вимог. До того ж ОСОБА_2 як дружина ОСОБА_1 надала письмову згоду на укладання Договору застави, підпис на якій посвідчено нотаріально.

Всі наведені обставини свідчать про те, що укладання та виконання Договору позики було реальним, і сторони, розуміючи правові наслідки своїх дій, зміст правовідносин, з власної волі набули відповідні права та обов`язки.

З огляду на викладене, суд у задоволенні зустрічного позову відмовляє.

Також господарський суд відмовляє у позові ОСОБА_2 з урахуванням такого.

З позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами вбачається, що підставами для визнання недійсними Договору позики та Договору застави ОСОБА_2 називає те, що: як дружина ОСОБА_1 не надавала згоду (словесну та/або письмову) своєму чоловіку або ОСОБА_3 на укладення Договору позики; будучи введеною в оману, не розуміла справжню мету, з якою між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір застави, вважаючи його гарантуванням розрахунку з боку ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки ОСОБА_3 .

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст.203 ЦК України. Згідно з ч.1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним (ст.215 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначають правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Господарський суд зазначає, що приписи ст.65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки Договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічний висновок, який враховується судом за правилами ч.4 ст.236 ГПК України, зроблено в постанові Верховного Суду від 30.06.2021 р. по справі № 462/2662/20.

За таких обставин, правові підстави для визнання недійсним Договору позики з мотивів ненадання ОСОБА_2 своєму чоловікові згоди на його укладання відсутні.

Стосовно тверджень ОСОБА_2 про введення її в оману ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , внаслідок чого вона не розуміла справжню мету, з якою між ними укладено Договір застави, господарський суд вказує, що, як і випадку із зустрічним позовом, до позову третьої особи не додано доказів, які підтверджують обставини введення особи в оману. При цьому слід погодись з ОСОБА_3 , який цілком правомірно зазначає, що, по-перше, ОСОБА_2 надала в присутності нотаріуса згоду на укладення Договору застави частки, де містяться посилання на Договір позики, повідомивши, що укладення цього правочину повністю відповідає інтересам сім`ї, а, по-друге, будучи дієздатною та осудною особою, ОСОБА_2 не могла не розуміти відмінності у правовій природі договорів купівлі-продажу та позики.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовів, судові витрати, понесені особами, які їх подали, покладаються на них.

Керуючись ст.ст.129,232,233,238,240,241 ГПК України, вирішив:

У позові ОСОБА_3 відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_1 відмовити.

У позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного його тексту і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 26 вересня 2023 р.

Суддя Л.В. Лічман