ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023 року м. Дніпро Справа № 904/7260/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.,

при секретарі судового засідання Ліпинському М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021р. у справі № 904/7260/21

за заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем", м. Дніпро

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/7260/21 грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" визнано частково, а саме в розмірі: 4540,00 грн (судовий збір) - 1 черга задоволення вимог кредиторів, 951817,51 грн (заборгованість за кредитом та по процентам за користування кредитом) - 4 черга задоволення вимог кредиторів, 1249702,08 грн (пеня) - 6 черга задоволення вимог кредиторів. Решту кредиторських вимог - відхилено.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що з огляду на обґрунтованість вимог банку, наявні підстави для визнання його конкурсним кредитором з грошовими вимогами до боржника.

Відхиляючи грошові вимоги в розмірі 415910,18 грн (заборгованість з винагороди за кредитним договором), місцевий господарський суд виходив з того, що:

- винагорода банку за надані послуги є доходом банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку;

- винагорода за користування кредитом за формулою, яка міститься в кредитному договорі та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки, крім того, зазначена в договорі формула має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, а також не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України;

- положення кредитного договору, які встановлюють обов`язок боржника сплачувати винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства та є несправедливими умовами договору;

- сума винагороди за користування кредитом значна та договором не визначено, за які саме послуги банку встановлена винагорода, оскільки кредитним договором передбачено, що саме за користування кредитом боржник вже сплачує річні відсотки;

- нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду скасувати в частині відхилення грошових вимог Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" за кредитним договором №2Т045Г від 11.06.2014 в розмірі 415910,18 грн і ухвалити в оскаржуваній частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до товариства з обмеженою відповідальністю Терем в розмірі 415 910,18 грн (заборгованість з винагороди за кредитним договором №2Т045Г від 11.06.2014).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на те, що:

- судом першої інстанції при невизнанні грошових вимог кредитора АТ КБ Приватбанк щодо оплати винагороди за кредитним договором №2Т045Г від 11.06.2014 було порушено ст.204 Цивільного кодексу України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним;

- умови кредитного договору щодо винагороди не є нікчемними в силу закону та не визнавалися судом недійсними, а отже вимоги кредитора АТ КБ Приватбанк підлягають задоволенню у повному обсязі;

- судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних правовідносин з обов`язку оплати юридичною особою ТОВ Терем винагороди за кредитним договором пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №49 від 08.06.2017, оскільки позичальником за кредитним договором є ТОВ Терем - юридична особа, тому позичальник не є споживачем, й до кредитного договору №2Т045Г від 11.06.2014 не застосовуються жодні норми, що регулюють споживчі кредити;

- судом першої інстанції протиправно зазначено в оскаржуваній ухвалі, що винагорода за користування кредитом за формулою, яка міститься в кредитному договорі та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки; не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч.6 ст.1056-1 Цивільного кодексу України;

- судом першої інстанції не прийнято до уваги, що спірна винагорода за своєю правовою природою не є процентами за користування кредитом у розумінні ст.ст.1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, а є забезпечувальним зобов`язанням, яке застосовується лише за умови позитивного значення винагороди під час розрахунку;

- судом не зазначено жодної норми, яка була порушена сторонами кредитного договору при визначенні зобов`язань позичальника з оплати винагороди в кредитних договорах;

- у актах чинного цивільного законодавства відсутні норми, що забороняють встановлювати в кредитних договорах винагороду за користування кредитом, зокрема, таку, що розраховується за формулою за декількома складовими, тому погодження сторонами договору умов щодо винагороди є цілком правомірним;

- при укладенні між сторонами кредитного договору, сторони досягли згоди щодо істотних умов договору;

- що стосується оплати позичальником винагороди, як окремого зобов`язання за кредитним договором, то можливість одночасної оплати процентів за користування кредитом та винагород не заборонено жодною нормою актів чинного законодавства та прямо передбачено нормами Закону України Про банки і банківську діяльність.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінілон просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу господарського суду залишити без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінілон зазначає: - винагорода за користування кредитом за формулою, яка міститься в кредитних договорах та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Крім того, зазначена в договорах формула має значну кількість змінних величин, з яких неможливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені за фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди, також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч.6 ст.1056-1 Цивільного кодексу України;

- у даному випадку, формула, по якій нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами;

- сума винагороди за користування кредитом значна та договором не визначено, за які саме заслуги банку встановлена винагорода, оскільки кредитним договором передбачено, що саме за користування кредитом боржник вже сплачує річні відсотки;

- нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами;

- кредитором до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів з яких можна було б визначити порядок нарахування та розрахунку вказаної суми;

- встановивши, що положення кредитного договору, які передбачають обов`язок боржника сплачувати винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч.1 ст.ст.1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України та принципам справедливості, добросовісності та розумності, господарський суд дійшов правомірного висновку, що умови кредитного договору №2Т046Г від 11.06.2014 в редакції додаткової угоди від 25.07.2016, за якими боржник повинен сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України ці умови договору є недійсними;

- статтею 56 Закону України Про банки і банківську діяльність навіть для юридичних осіб передбачено зобов`язання з надання інформації про банківські послуги, їх ціну. При цьому, банком взагалі не надавалось жодних доказів на підтвердження факту інформування клієнта про розмір такої нарахованої винагороди;

- наданий АТ КБ Приватбанк розрахунок винагороди не відповідає умовам кредитного договору в редакції договору про внесення змін до кредитного договору через відсутність необхідних математичних умов у формулі винагороди. Сума винагороди нарахована по складній математичній формулі, яка не відповідає погодженим умовам, що визначена у кредитних договорах, оскільки банком під час розрахунків застосовані математичні знаки та символи попередніх редакцій цієї формули, а не останньої, що є незаконним;

- банк як виключна юридична особа, яка має виключне право надавати банківські послуги, несе ризики щодо такої діяльності та помилка банку під час розгляду питання про визнання грошових вимог не може покладати на інших учасників господарського обороту негативні наслідки фінансового характеру.

Ліквідатор товариства з обмеженою відповідальністю Терем арбітражний керуючий Шевченко В.Є. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу господарського суду залишити без змін.

Ліквідатор вважає, що винагорода за користування кредитом за формулою, яка міститься в кредитному договорі та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Крім того, зазначена в договорі формула має значну кількість змінних величин, з яких неможливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди, також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч.6 ст.1056-1 Цивільного кодексу України.

Кредитним договором не визначено за які саме послуги банку встановлена спірна винагорода. Натомість кредитним договором визначено, що саме за користування кредитом позичальник сплачує річні відсотки по фіксованій ставці. Таким чином, на думку ліквідатора, умовами кредитних договорів фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.

У додаткових поясненнях АТ КБ Приватбанк вказує, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 25.05.2022 у справі №904/5314/20, вимоги кредитора АТ КБ Приватбанк з оплати винагороди ґрунтуються на умовах договору №2Т046Г від 11.06.2014, чинність якого презюмується (ст.204 Цивільного кодексу України) й підлягають визнанню судом в повному обсязі.

Крім того, спірна винагорода доведена кредитором належними, допустимими та вірогідними доказами, наявними в матеріалах справи.

Жодних доказів, в тому числі й розрахунків, первинних документів, які б спростовували факт укладення договору №2Т046Г від 11.06.2014 або доводили факт визнання його недійсним судом та спростовували б наданий АТ КБ Приватбанк розрахунок винагороди інші учасники справи суду не надавали.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2023 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі головуючого судді Чередка А.Є., суддів Кощеєва І.М., Іванова О.Г.

Розпорядженням керівника апарату суду 20.06.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з тим, що судді - члени колегії Кощеєв І.М. та Іванов О.Г. входять до складу першої судової палати Центрального апеляційного господарського суду, що не здійснює розгляд справ про банкрутство.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2023 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі головуючого судді Чередка А.Є., суддіа Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 26.06.2023 розгляд справи призначено в судовому засіданні на 01.08.2023р.

01.08.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 19.09.2023р.

19.09.2023 у судове засідання з`явилися арбітражний керуючий Шевченко В.Є., представники скаржника, боржника, кредитора ПрАТ СК Інгосстрах, які надали відповідні пояснення.

19.09.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" на підставі ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.08.2021 відкрито провадження у справі №904/7260/21 за заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем". Розпорядником майна боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" призначено арбітражного керуючого Шевченка Віталія Євгеновича.

28.08.2021 на офіційному сайті Вищого господарського суду опубліковано оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" №67105.

30.09.2021 до господарського суду від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшла заява про визнання конкурсних грошових вимог до боржника у розмірі 2617429,77 грн. та судового збору у розмірі 4540,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/7260/21 грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" визнано частково, а саме в розмірі: 4540,00 грн. (судовий збір) - 1 черга задоволення вимог кредиторів, 951817,51 грн. (заборгованість за кредитом та по процентам за користування кредитом) - 4 черга задоволення вимог кредиторів, 1249702,08 грн. (пеня) - 6 черга задоволення вимог кредиторів. Решту кредиторських вимог - відхилено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2023 скасовано ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021р. у справі №904/7260/21 в частині відхилення грошових вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в розмірі 415910,18 грн (заборгованості з винагороди за кредитним договором). Ухвалено в скасованій частині нове рішення про визнання грошових вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" в розмірі 415910,18 грн - заборгованість з винагороди за кредитним договором (4 черга задоволення вимог кредиторів).

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- боржник не надав власних контррозрахунків заборгованості по сплаті винагороди за узгодженими між сторонами формулами;

- відсутні докази недійсності спірного кредитного договору та договорів про внесення змін до нього, у тому числі положень в частині сплати винагороди, на підставі яких виникли грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" та їх недійсність прямо не передбачена законом, а відтак діє встановлена у ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину та обов`язковість його виконання сторонами;

- при внесенні змін до п. 4.7. кредитних договорів сторонами не була змінена формула, за якою обраховується розмір винагороди за користування кредитом.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.05.2023 касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" арбітражного керуючого Шевченка Віталія Євгеновича задоволено частково; постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2023 (щодо скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 в частині відхилення грошових вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в розмірі 415 910,18 грн) скасовано. Справу в скасованій частині направлено на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду.

Постанова Верховного Суду обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції вказавши, що суд першої інстанції ухилився від перевірки розрахунку, поданого кредитором і його оцінки у сукупності з іншими доказами у справі не виправив вказану помилку суду першої інстанції та не встановив обставин того, чи відповідає формула, яка викладена у п. 4.7. Договору та додаткових угодах до договору деталізованим розрахункам АТ КБ "Приватбанк". Відсутність обставин щодо встановлення судом апеляційної інстанції змісту формули, яка викладена у п.4.7. договору та відповідності такої формули деталізованому розрахунку АТ КБ "Приватбанк", який був доданий до заяви про визнання кредиторських вимог свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані докази у справі та не встановив обставини, які мають значення для повного та всебічного розгляду заяви АТ КБ "Приватбанк" про визнання кредиторських вимог до боржника в частині 415910,18 грн. (заборгованість з винагороди за кредитним договором).

Відповідно до ч.5 ст.310 Господарського процесуального кодексу України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що заява Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання конкурсних грошових вимог до боржника ґрунтується на умовах кредитного договору №2Т046Г від 11.06.2014 (зі змінами та доповненнями), укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Терем" (далі - боржник), виконання зобво`язань за яким порушуються боржником.

За умовами п.п. А.І., А.2, 1.1., 2.1.2 вказаного кредитного договору (в редакції договору про внесення змін від 16.06.2016) кредитор за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати боржнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 616078,00 грн на поповнення обігових коштів, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни.

Згідно з п.п. 1.2., А.3. кредитного договору термін повернення кредиту - згідно з графіком зменшення поточного ліміту (додаток №1 до кредитного договору) - був визначений 15.06.2017.

Відповідно до п. п. А.6., А.7., А.8., 4.1., 4.2., 4.3. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін від 16.06.2016р.) за користування кредитом ТОВ "Терем" зобов`язалося сплачувати проценти у розмірі 12,00% річних, а у випадку порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання - у розмірі 24% річних (ст. 625 ЦК України), датою сплати процентів є 25 число кожного поточного місяця, починаючи з 15.06.2017.

Порядок розрахунків затверджений п. 4 кредитного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.6 договору.

Згідно з п.4.2 договору та ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.7 договору.

В п. 4.7. договору сторони узгодили, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом у розмірі згідно з передбаченою цими пунктами договорів формулою.

Також, 25.07.2016 сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 11.06.2014, відповідно до п.1. якого за згодою сторін з 01.08.2016 за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за фіксованою процентною ставкою відповідно до умов пункту А.6, пункту А.7 договору.

Згідно з п. 1.2. договору про внесення змін від 25.07.2016 до кредитного договору від 11.06.2014 боржник сплачує кредитору винагороду за користування кредитом за період з дати списання коштів з позичкового рахунку до 01.08.2016. Розмір винагороди розраховується згідно з формулою, наведеною у п. 4.7 договору.

Розпорядник майна заявлені АТ КБ Приватбанк визнав частково, у сумі 951817,57 грн., з яких: 559159,53 грн. - заборгованість за кредитним договором №2Т046Г від 11.06.2014 та 392657,98 грн. - заборгованість по процентах за користування за цим договором (4 черга), 1249702,08 грн. - пеня за кредитним договором (6 черга), 4540,00 грн. (судовий збір за подання заяви) - 1 черга задоволення вимог кредиторів. Щодо грошових вимог банку у сумі 415910,18 грн. - заборгованості за простроченою винагородою за кредитним договором, арбітражний керуючий зазначив, що вони підлягають відхиленню як безпідставно нараховані.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав щодо визнання визнання кредиторських вимог АТ КБ Приватбанк до боржника у розмірі 415 910,18 грн (заборгованість з винагороди за кредитним договором), колегія суддів враховує таке.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Частиною 14 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі.

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою ст.45 цього кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Відповідно до ч.3 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства заява кредитора має містити, зокрема, виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, їх обґрунтування та до неї в обов`язковому порядку додаються документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Апеляційний господарський суд враховує усталені правові висновки Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії:

- заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.03.2023 у справі № 902/221/23);

- на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова від 23.04.2019 у справі №910/21939/15);

- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18);

- розглядаючи кредиторські вимоги суд в силу норм статей 45 - 47 Кодексу України з процедур банкрутства має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова від 21.10.2021 у справі № 913/479/18).

- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18);

- сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку (постанова від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20).

З матеріалів справи вбачається, що спірні грошові вимоги виникли з кредитного договору №2Т046Г від 11.06.2014.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема є, договори та інші правочини.

За приписами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною другою статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Приписами статті 1054 Цивільного кодексу України унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За умовами частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню к цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання у відповідності до частини першої статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За вимогами частини першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

До загальних засад цивільного законодавства належить, зокрема, свобода договору (ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.4.7 договору сторони узгодили, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом у розмірі згідно визначеної цим пунктом формули.

В подальшому, 25.07.2016 між сторонами підписано договір про внесення змін до кредитного договору №2Т046Г від 11.06.2014, в якому, зокрема, сторони змінили формулу розрахунку винагороди, передбаченої п.4.7 договору.

Боржник заперечень щодо викладених у п.4.7 кредитного договору умов оплати за встановленою формулою ні під час укладення договору, ні під час підписання договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № 2Т046Г від 11.06.2014, якими змінювалася формула розрахунку винагороди, не висловлював, питання про зміну умов договору не порушував.

Тобто боржнику була зрозуміла формула розрахунку винагороди як під час укладення кредитного договору так і під час укладення договору про внесення змін від 25.07.2016.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Цивільний кодексу України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи (за доведеності порушеного права такої особи), якщо під час вирішення відповідного спору буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 25.05.2022 у справі № 904/5314/20).

Відтак, під час розгляду грошових вимог кредиторів в порядку статей 45-47 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, за загальним правилом, має виходити з презумпції правомірності, і відповідно, дійсності правочину, на підставі якого виникли грошові вимоги кредитора.

Кредитний договір №2Т046Г від 11.06.2014 та договір від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № 2Т046Г від 11.06.2014, є чинними і недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися.

Отже, сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

При цьому незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди, на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання змін до нього, не є підставою для визначення умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, в тому числі розгляду заяв про грошові вимоги до боржника, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

Нерозуміння природи договору, складність розрахунку, не звільняє сторони від обов`язку його виконання.

Підписавши кредитний договір та зміни до нього, позичальник надав свою згоду на оплату усіх зазначених у них платежів (процентів та винагороди), які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнані.

АТ КБ "Приватбанк" було надано деталізований розрахунок винагороди, здійснений кредитором відповідно до п. 4.7 кредитних договорів (в редакції договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № 2Т046Г від 11.06.2014).

Здійснений кредитором розрахунок винагороди не викликає у апеляційного господарського суду сумніву, а існуючи розбіжності у редакціях формули, на думку колегії суддів, обумовлені технічною помилкою (опискою) та не свідчать про відсутність волевиявлення сторін кредитного договору на сплату винагороди та невідповідність здійсненого кредитором розрахунку умовам формули винагороди, визначеної договором.

Крім цього, боржник не надав власного контррозрахунку заборгованості по сплаті винагороди за користування кредитом за узгодженою між сторонами формулою, а визначення сторонами формули у редакції, на яку спирається боржник, не має економічного сенсу, адже за його поясненнями застосування такої формули не призводить до нарахування винагороди.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що умови кредитного договору, за якими позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом за встановленою формулою (п. 4.7 договору) є чинними, формула винагороди, яка викладена у п. 4.7 договору відповідає деталізованим розрахункам АТ КБ Приватбанк, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відхилення грошових вимог кредитора у загальному розмірі 415 910,18 грн.

Колегія суддів вважає хибними посилання місцевого господарського суду на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредитку, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, оскільки спірні кредитні договори за своїм змістом не є договорами споживчого кредиту, а боржник не є споживачем за кредитними договорами у розумінні положень Закону України "Про захист прав споживачів".

В решті ухвала господарського суду не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, встановивши невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів доходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали господарського суду в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021р. у справі №904/7260/21 - в частині відхилення грошових вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в розмірі 415910,18 грн (заборгованості з винагороди за кредитним договором) - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про визнання грошових вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терем" в розмірі 415910,18 грн - заборгованість з винагороди за кредитним договором (4 черга задоволення вимог кредиторів).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 27.09.2023 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Т.А. Верхогляд