ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2023 р. Справа№ 925/1625/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Кравчука Г.А.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від прокуратури - Винник О.О.,

від позивача - Новіков М.В.,

від відповідача - не з`явились,

від третьої особи - не з`явились,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Іркліївської сільської ради, яка не брала участі у розгляді справі

на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року (повний текст рішення складено 12.01.2022)

у справі №925/1625/21 (суддя Чевгуз О.В.)

За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко"

до Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Іркліївська сільська рада Золотоніського району

про визнання права власності та скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області про:

- визнання за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агроко", ідентифікаційний код: 31561188 право власності на земельні ділянки кадастрові номери: :04:000:6025, :05:000:6046;

- скасування державної реєстрації права власності Чорнобаївської районної державної адміністрації, ідентифікаційний код: 04061330 на земельні ділянки кадастрові номери: :04:000:6025, :05:000:6046 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до позивача перейшло права власності на земельні ділянки кадастрові номери :04:000:6025, :05:000:6046 разом з правом власності на будівлі та споруди, що розміщені на вказаних земельних ділянках. В той же час, незважаючи на вказане, право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за Чорнобаївською районною державною адміністрацією.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агроко" право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:000:6025, :05:000:6046. Скасовано державну реєстрацію права власності Чорнобаївської районної державної адміністрації на земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:000:6025, :05:000:6046 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі норм чинного законодавства до позивача, як до власника нерухомого майна на кожній спірній земельній ділянці перейшло право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:6025, :05:000:6046 разом з правом власності на будівлі та споруди, розміщені на цих земельних ділянках. Також місцевий господарський суд зазначив, що оскільки право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації, то відповідно існуюча спірна державна реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на цю ж саму земельну ділянку підлягає скасуванню.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Черкаська обласна прокуратура звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема скаржник зазначає, що за дійсними обставинами справи, спірні земельні ділянки входили до складу земель, які на підставі Державного акту на право колективної власності на землю від 27.11.1995 року серія ЧР №19-5 були передані у власність колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка. Водночас, матеріали справи та загальнодоступні інформаційні сервіси не містять даних про правонаступництво позивача відносно колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка. СТОВ ім. Устименка на даний час не ліквідовано, перебуває в стані припинення. Також скаржник звертає увагу, що обидві спірні земельні ділянки на момент вирішення спору вже тривалий час перебували в користуванні позивача на правах оренди згідно укладених договорів з Чорнобаївською районною державною адміністрацією. Отже, відповідно до приписів ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, умов договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року, до позивача, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у СТОВ ім. Устименка, перейшло право користування земельною ділянкою кадастровий номер :04:000:6025, оскільки спірна земельна ділянка перебувала в оренді СТОВ ім. Устименка згідно договору оренди землі від 15.05.2007 року, то до позивача перейшло право користування нею на умовах оренди, а не на праві приватної власності. Крім цього прокурор звертає увагу, що при загальній площі 1225,1 кв.м. нерухомого майна позивача, за відсутності належних доказів про розмір земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування нерухомого майна, помилковим є висновок суду першої інстанції про правомірність набуття товариством права, до того ж права власності на всю площу земельної ділянки кадастровий номер :05:000:6046. Й наостанок прокурор вважає, що місцевий господарський суд вирішуючи цей земельній спір не залучив до розгляду Іркліївську сільську раду Золотоніського району Черкаської області, як особу, щодо прав та обов`язків безпосередньо стосується судове рішення, оскільки з 01.01.2019 року саме Іркліївська сільська рада в її адміністративних межах набуло право власності на землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (якщо ці землі не перебували у приватній власності), зобов`язана здійснювати розпорядження землями колективних сільськогосподарських підприємств.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді ОСОБА_1, Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року, витребувано з Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/1625/21.

27.03.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко", позивача у справі, надійшло заперечення проти відкриття апеляційного провадження у справі, в якому останній посилається на ч. 2 ст. 261 Господарського процесуального кодексу України, як на підставу для відмови в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також зазначає про відсутність підстав для представництва прокурора в суді.

03.04.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду Черкаської області надійшли матеріали справи №925/1625/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Іркліївської сільської ради, яка не брала участі у розгляді справі на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року, розгляд справи призначено на 17.05.2023 року.

05.05.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко", позивача у справі, надійшла заява про відвід суддів Агрикової О.В., ОСОБА_1, Мальченко А.О.

11.05.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко", позивача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також клопотання про витребування доказів та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 року заяву Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" про відвід суддів Агрикової О.В., ОСОБА_1, Мальченко А.О. у справі №925/1625/21 визнано необґрунтованою, матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про відвід.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 року заяву Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Агрикової О.В., ОСОБА_1, Мальченко А.О. передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. (головуючий), судді Тищенко О.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 року відмовлено в задоволенні заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Агрикової О.В., ОСОБА_1, Мальченко А.О. від розгляду справи № 925/1625/21.

Судове засідання, призначене на 17.05.2023 року не відбулось у зв`язку з розглядом колегією суддів у складі: Яковлєв М.Л. (головуючий), судді Тищенко О.В., Коробенко Г.П. заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" про відвід колегії суддів Агрикової О.В., ОСОБА_1, Мальченко А.О. від розгляду справи № 925/1625/21.

18.05.2023 року матеріали справи №925/1625/21 повернуто колегії суддів Агриковій О.В., ОСОБА_1, Мальченко А.О. для продовження розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 року розгляд справи №925/1625/21 призначено на 07.06.2023 року.

06.06.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, відповідача у справі, надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2023 року залучено до участі у справі №925/1625/21 Іркліївську сільську раду в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відкладено розгляд апеляційної скарги на 19.07.2023 року.

13.06.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" надійшло клопотання про долучення доказів.

19.06.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Черкаської обласної прокуратури надійшло клопотання про долучення доказів.

18.07.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Золотоніської районної військової адміністрації Черкаської області, відповідача у справі, надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 року, у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, сформовано для розгляду справи №925/1625/21 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Кравчук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 року апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Іркліївської сільської ради, яка не брала участі у розгляді справі на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі №925/1625/21 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 року розгляд справи відкладено на 13.09.2023 року.

В судовому засіданні 13.09.2023 року прокурор надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Представник відповідача просив здійснювати розгляд справи без участі представника.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідача та третьої особи.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно з 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Також, відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Як вбачається з клопотання позивача, останній просить витребувати оригінали доказів, копії яких були долучені до апеляційної скарги, зокрема договір купівлі-продажу від 29.11.2011 року №3761.

Колегія суддів звертає увагу, що оригінал договору, який позивач просить витребувати має бути у самого позивача, у якому позивач є стороною договору (покупець).

Звертаючись з клопотанням про витребування оригіналу договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року №3761, позивач зазначив, що цього оригіналу сторона не має, та поданий прокуратурою примірник викликає сумніви з приводу його достовірності, у зв`язку з чим просив його виключити з числа доказів і розгадати справу на підставі інших доказів у відповідності до ч. 11, ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відхиляючи дане клопотання, колегія суддів бере до уваги, що воно подане на стадії розгляду апеляційної скарги по суті, а позивачем не наведено жодного обґрунтування в чому саме, і з яких підстав він сумнівається у достовірності даного доказу.

Отже, колегія суддів вважає, що дане клопотання є необґрунтованим, спрямованим на затягування процесу, а тому дане клопотання позивача колегія суддів відхиляє.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Державного акту на право колективної власності на землю від 11.11.1995 року серія ЧР 19-5, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:6025, :05:000:6046 входили до складу земель, які були передані у власність колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка, с. Крутьки, та були віднесені до земель під господарськими будівлями та дворами, а тому не підлягали паюванню та не були розпайовані. (т.1, а.с. 5-8).

На земельній ділянці з кадастровим номером :04:000:6025 розміщені будівлі та споруди: склад з прибудовою А-1;а; кормоцех Б;б;б'; свинарник В,-в';в"; свинарник - маточник Д;д; свинарник - маточник О;о',о"; кнурятникКк'; корівник М;м";м"; телятник Н;н';н"; склад Р, адреса: Черкаська обл., Чорнобаївський р., с. Крутьки, вулиця Котовського, будинок 19-а.

На земельній ділянці з кадастровим номером :05:000:6046 розміщені будівлі та споруди: столярна майстерня, А-1; прибудова, а; склад матеріалів, В; пилорама, Г; комора, Б; критий тік асфальтний, З, адреса: Черкаська обл., Чорнобаївський р., с. Крутьки, вулиця Чапаєва, будинок 8 А.

Вказані будівлі та споруди були власністю колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка с. Крутьки, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Іркліївської сільської ради від 14.07.2021 року №1117. (т.1, а.с. 27).

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.10.2021 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.03.2012 року, витягу про Державну реєстрацію прав від 05.03.2012 року зазначені вище будівлі та споруди є власністю Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОКО". (т.1, а.с. 28-32). Підставою для реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу комплексу від 29.11.2011 року №3761.

Згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОКО", є юридичною особою, зареєстрованою 25.10.2001 року, дата запису: 07.02.2005 року, номер запису: 0000076.

Листом №1176 від 10.09.2021 року позивач звернувся до Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області з проханням протягом 7 днів з дня вручення цього листа передати у власність товариства земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:6025 та :05:000:6046. (т.1, а.с. 45-46).

Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що відповідач безпідставно відмовив йому у передачі спірних земельних ділянок в приватну власність.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що місцевий господарський суд не обґрунтовано задовольнив позов, що вбачається з наступного.

Щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Колегія суддів зазначає, що системне тлумачення положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Водночас, тлумачення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому, розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

В своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає, що інтерес держави у вказаній справі полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як власника землі, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Правовідносини пов`язані з набуттям права власності на землю становлять суспільний інтерес, а набуття у приватну власність спірних земельних ділянок всупереч вимог закону не відповідає державним (суспільним) інтересам.

Прокурор звертає увагу, що до набуття на підставі оскаржуваного рішення спірними земельними ділянками вони перебували в оренді у позивача.

За ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Податковий кодекс України визначає плату за землю як обов`язковий платіж у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

При цьому, за ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку.

Відтак, з набуттям спірними земельними ділянками статусу приватної власності, територіальна громада позбавлена права на надходження до бюджету за ці земельні ділянки орендної плати, яка не може бути меншою за розмір земельного податку, але може бути більшою.

Відповідно до витягу №НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер :04:000:6025 становить 1 635 734, 11 грн. (т.1, а.с. 163).

Відповідно до витягу №НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер :05:000:6046 становить 57 330, 65 грн. (т.1, а.с. 164).

Відповідно до рішення Іркліївської сільської ради від 14.07.2021 року № 11-4/VII, копія якого долучена до листа Ірклівської сільської ради від 03.03.2023 року №403, ставка орендної плати земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в тому числі під господарськими дворами, становить 12% від нормативно-грошової оцінки земель. (т.1, а.с. 165-170).

Отже, у спірних правовідносинах наявний, як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді у спірних правовідносинах.

Прокурор подав апеляційну скаргу в інтересах держави в особі Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, яка не була залучена до участі у праві, не була повідомлена про її розгляд, а тому вона не брала участі у цій справі, але суд першої інстанції вирішив питання про іі права та обов`язки.

Відповідно п. 21 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України, з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (01.01.2019 року)землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.

Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Крім того, за змістом ст. 14-1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» порядок розподілу земель, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, що не було припинено як юридична особа передбачає, що організація розподілу земель, що залишилися у колективній власності, здійснюється сільською, селищною, міською радою, на території якої такі землі розташовані.

Сільськогосподарські угіддя, які підлягали паюванню, однак не були передані до приватної, державної або комунальної власності у порядку, визначеному законом, за рішенням зборів осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), можуть бути розпайовані у порядку, встановленому цим Законом.

За результатами розподілу оформляється протокол, що підписується особами, які брали участь у зборах, головуючим та секретарем зборів.

Після отримання протоколу зборів сільська, селищна, міська рада протягом місяця приймає рішення про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та прийняття у комунальну власність відповідних земель. Це рішення та протокол зборів є підставою для державної реєстрації права власності територіальної громади та/або громадян на відповідні земельні ділянки.

До державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що залишилися у колективній власності, сільська, селищна, міська рада може надати такі земельні ділянки в оренду на строк до державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки.

Також за змістом ст.ст. 7, 14-1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», землі під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна, виключаються із площі земельних ділянок, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), та підлягають безоплатній передачі у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території.

Відтак, з 01.01.2019 року саме Іркліївська сільська рада в її адміністративних межах набула право власності на землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (якщо ці землі не перебували у приватній власності), зобов`язана здійснювати розпорядження землями колективних сільськогосподарських підприємств, що не припинені та може набувати ці землі під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна у комунальну власність, а визнання за позивачем права власності на такі земельні ділянки, без дотримання порядку передбаченого положеннями Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», без врахування п. 21 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, позбавляє Іркліївську сільську раду законних прав та обов`язків щодо спірних земельних ділянок.

Законом України від 28.04.2021 №1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24 за змістом якого, з дня набрання чинності цим пунктом (28.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім окремих категорій земель, під які спірна земельна ділянка не підпадає.

Отже, в силу вимог п. 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, з 28.05.2021 року, саме до Іркліївської сільської ради, перейшли повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, які на зазначений момент перебували в оренді СТОВ «Агроко» за договором оренди землі від 24.07.2008 року, зі змінами до цього договору угодами від 28.11.2011 року та від 20.04.2012 року, укладеним товариством з Чорнобаївською районною державною адміністрацією.

Таким чином, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення вирішив питання про права, інтереси та (або) обов`язки Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, яка не була залучена до участі у справі, не була повідомлена про її розгляд, а тому вона не брала участі у цій справі, але суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Таким чином Іркліївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області має право оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

На виконання вказаних вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Черкаська обласна прокуратура листом від 27.02.2023 року № 15/1-159 вих. звернулась до Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області щодо оскарження рішення господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі №925/1625/21.

Листом від 03.03.2023 року №403 Іркліївська сільська рада повідомила, що має намір самостійно вжити заходів щодо порушеного права шляхом апеляційного оскарження рішення господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі №925/1625/21. (т.1, а.с. 207).

Черкаською обласною прокуратурою листом від 09.03.2023 року № 15-223 вих.23 запропоновано органу місцевого самоврядування повідомити про внесення відповідної апеляційної скарги до 15.03.2023 року, зважаючи на вже збіг визначеного ст. 256 Господарського процесуального кодексу України строку апеляційного оскарження рішення суду у справі №925/1625/21. (т.1, а.с. 174-175).

Однак, як зазначає прокурор, станом на 16.03.2023 року інформація з Іркліївської сільської ради про вжиття чи невжиття заходів з оскарження рішення господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі №925/1625/21 до Черкаської обласної прокуратури не надходила, а інформаційний сервіс «Судова влада» не містить даних про надходження до Північного апеляційного господарського суду апеляційної скарги Іркліївської сільської ради у господарській справі №925/1625/21.

Також, листом №15/1-159вих.23 від 27.02.2023 року Черкаська обласна прокуратура зверталась до Золотоніської районної військової адміністрації, яка листом від 02.03.2023 року №01-01-35/565 повідомила, що не має наміру оскаржувати в апеляційному порядку рішення господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі № 925/1625/21, оскільки не є розпорядником спірної земельної ділянки. (т.1, а.с.176-179).

Відтак, листом від 16.03.2023 року №15-230вих-23 Черкаська обласна прокуратура в порядку ч.4, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомила Іркліївську сільську раду та Золотоніську районну військову адміністрацію про подання апеляційної скарги у даній справі.

Із цього приводу колегія суддів дійшла висновку про доведення прокурором нездійснення радою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, з огляду на таке.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

У частині 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

«Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

Отже, колегія суддів дослідила та перевірила наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави саме в особі Іркліївську сільську раду, як органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функції у спірних відносинах.

Колегія суддів також зазначає, що прокурором долучено до апеляційної скарги додаткові докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а саме:

договір купівлі-продажу від 29.11.2011 року за №3761, укладений позивачем зі СТОВ ім. Устименка, посвідчений приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В.,(т.1, а.с. 116-117)

договір оренди землі від 24.07.2008 року, зі змінами внесеними до того договору угодами від 28.11.2011 року та від 20.04.2012 року, (т.1, а.с. 123-126, 129-130, 131)

розпорядження Чорнобаївської райдержадміністрації від 28.11.2011 року №244, (т.1, а.с. 128)

лист Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 03.03.2023 року №10-23-0.3-1067/2-23, (т.1, а.с. 156)

Статуту СТОВ «Агроко», (т.1, а.с. 135-150)

дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його невід`ємної архівної складової частини - Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. (т.1, а.с. 113-115, 118-122, 134, 151-154).

Колегія суддів акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії").

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").

Відповідно до частин першої, третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 року у справі №906/612/17, від 22.08.2018 року у справі № 910/19776/17 та від 05.12.2018 року у справі №910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

З матеріалів справи вбачається, що вказані вище докази, не були подані на розгляд в суді першої інстанції, й відповідно не розглядались останнім.

В той же час, як вище встановлено, місцевий господарський вирішив питання про права та обов`язки Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, без її залучення до участі у справі, відповідно вона не була повідомлена про розгляд даної справи й не брала участі у цій справі та була позбавлена можливості надати суду першої інстанції на розгляд відповідні докази.

Колегія суддів констатує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права особи на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1.07.2003 р. (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), від 27.09.2001 р.). А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність взяти до уваги додатково подані прокурором докази задля не порушення принципів змагальності та рівності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, оскільки ані прокурор, ані Іркліївська сільська рада не були учасниками справи у суді першої інстанції та відповідно були позбавлені права на подання відповідних доказів.

Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України одним зі способів захисту порушеного права на земельні ділянки є визнання права.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, СТОВ «Агроко» є власником об?єктів нерухомого майна за адресами: вул. Котовського (тепер Василя Приза), 19-а та Чапаєва (тепер Лівобережна), 8А в с. Крутьки, Золотоніського району Черкаської області, яким присвоєно унікальні реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна - 51 та 51, відповідно. (т.1, а.с. 118-122).

Підставою для державної реєстрації речового права позивача на об`єкт нерухомого майна по вул. Котовського (тепер Василя Приза), 19-а в с. Крутьки, в Державному реєстрі вказаний договір купівлі-продажу від 29.11.2011 року за №3761, посвідчений приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В.

За змістом п. 1.2. договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року № 3761, СТОВ ім. Устименка () відчужило на користь СТОВ «Агроко» () комплекс, СТФ, розташований по вул. Котовського, 19-а в с. Крутьки Чорнобаївського району Черкаської області, до складу якого входять: склад з прибудовою А-1, а; кормоцех в, 6, б'; свинарник В, в', в"; свинарник - маточник Д. д; свинарник - маточник 0, о, он; свинарник Г, Ґ', г", кнурятник Кк'; корівник М, м', м"; корівник Л, »', л" телятник Н, #', н"; склад Р. (т.1, а.с. 116-117).

Відповідно до п. 1.3. договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року № 3761 відчужуваний комплекс належить продавцю на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право власності від 15.11.2011 року, виданого Крутьківською сільською радою.

Згідно з п. 1.7. договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року № 3761 відчужуваний комплекс розташований на земельній ділянці площею 38,0903 га кадастровим номером :04:000:6025, що перебуває в оренді СТОВ ім. Устименка згідно договору оренди землі від 15.05.2007 року.

Підставою для державної реєстрації речового права власності позивача на об`єкт нерухомого майна по вул. Чапаєва (тепер Лівобережна), 8А в с. Крутьки, в Державному реєстрі вказане Свідоцтво про право власності серії САЕ N° 455124, видане 05.03.2012 року Крутьківською сільською радою.

Підставлю видачі Свідоцтва про право власності серії від 05.03.2012 CAE No 455124 було рішення виконавчого комітету Крутьківської сільської ради від 23.02.2012 № 12. Загальна площа нерухомого майна становить 1225, 1 кв.м.

Також відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до державної реєстрації права приватної власності СТОВ «Агроко» на земельну ділянку кадастровим номером :04:000:6025 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 51), позивач був орендарем спірної земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 24.07.2008 року, зі змінами до цього договору внесеними угодами від 28.11.2011 року та від 20.04.2012 року, які надані прокурором до матеріалів справи. (т.1, а.с. 123-126, 129-130, 131).

Договір оренди землі від 24.07.2008 року укладений СТОВ «Мельниківська нива» (), яке відповідно до Статуту позивача було перейменовано в СТОВ «Агроко» (), про що додатково свідчить тотожний унікальний ідентифікаційний номер вказаних юридичних осіб.

За змістом листа від 26.12.2011 року №366 СТОВ «Агроко» розроблено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на оренду, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:6025, скеровано ї до відділу Держкомзему у Чорнобаївському районі разом з договором оренди землі та заявою для реєстрації права оренди землі. (т.1, а.с. 132-133).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до державної реєстрації права приватної власності СТОВ «Агроко» на земельну ділянку кадастровим номером :05:000:6046 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 51), позивач на строк до 01.11.2032 року був орендарем спірної земельної ділянки площею 1,335 га на підставі договору оренди землі від 01.11.2011 року, укладеного з Чорнобаївською районною державною адміністрацією.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.02.2023 року, СТОВ ім. Устименка () утворено 09.10.1992 року та відповідно до рішення засновників від 10.10.2018 року на цей час перебуває у стані припинення. (т.1, а.с. 151-155).

Згідно зі Статутом СТОВ «Агроко», попереднім найменуванням якого є СТОВ «Мельниківська нива», товариство є правонаступником прав і обов`язків СТОВ «Крутьки» та СТОВ «Родина».

Водночас, матеріали справи не містять даних про правонаступництво позивача відносно колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що СТОВ ім. Устименка на даний час не ліквідовано, перебуває в стані припинення.

Також, як вбачається з вище викладеного, обидві спірні земельні ділянки на момент вирішення спору вже тривалий час перебували в користуванні позивача на правах оренди згідно укладених договорів з Чорнобаївською районною державною адміністрацією.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановивши обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального, зокрема ч. 1, ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. 1, ст. 120 Земельного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 року у справі №924/856/20).

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, право користування земельною ділянкою переходить до набувача нерухомого майна, розташованого на ній, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Цей принцип закріплено нормами ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції чинні станом на 29.11.2011 року) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як вже було встановлено вище, СТОВ «Агроко» набуло право власності на об`єкти нерухомого майна по вул. Котовського (тепер Василя Приза), 19-а в с. Крутьки, Чорнобаївського (тепер Золотоніського) району Черкаської області, на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року, укладеного зі СТОВ ім. Устименка.

За змістом цього договору, відчужуване майно розташоване на земельній ділянці площею 38,0903 га кадастровим номером .04:000:6025, що перебувала в оренді СТОВ ім. Устименка згідно договору оренди землі від 15.05.2007 року.

Відтак, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, до позивача в даному випадку переходить право оренди на земельну ділянку, яке було у попереднього власника, а саме у СТОВ ім. Устименка, право користування земельною ділянкою кадастровим номером :04:000:6025.

Водночас, колегія суддів зазначає, що не встановивши достовірних обставин справи щодо підстав набуття позивачем права власності на нерухоме майно, яке розташоване на спірних земельних ділянках, площу цього нерухомого майна та площу земельної ділянки, необхідну позивачеві для утримання та обслуговування об`єктів нерухомого майна, суд першої інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Також, колегія суддів звертає увагу, що СТОВ «Агроко» право власності на об`єкт нерухомого майна по вул. Чапаєва (тепер Лівобережна), 8А в с. Крутьки, Чорнобаївського (тепер Золотоніського) району Черкаської області підвереджує Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.03.2012 року серії САЕ N. 455124, виданим Крутьківською сільською радою.

Водночас, Свідоцтво про право власності на майно лише посвідчує це право, а інших правовстановлюючих документів, що підтверджують правомірність набуття права власності на це майно позивачем не надано.

Крім того, матеріали господарської справи не містять належних доказів, що доводили б віднесення будівель та споруд по вул. Чапаєва (тепер Лівобережна), 8А в с. Крутьки до власності колишнього КСП ім. Устименка, с. Крутьки.

Довідка Іркліївської сільської ради №1117 від 14.07.2021 року (т.1, а.с. 27) не може бути належним доказом права власності.

Вказане спростовує висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем переходу до нього права власності нерухомого майна, а відтак й на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:6025 та :05:000:6046 у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, що розташоване на них.

Не містять матеріали справи й доказів правонаступництва позивача відносно вказаного колективного сільськогосподарського підприємства.

Спірні земельні ділянки входили до складу земель, які на підставі Державного акту на право колективної власності на землю від 27.11.1995 року серія ЧР 19-5 були передані y власність колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про власність» (в редакції на момент видачі державного акту) Суб`єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об`єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об`єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами.

Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Згідно з ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції на момент видачі державного акту) Об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції на момент видачі державного акту) визначено, що підприємство самостійно володіє, користується і розпоряджається належними йому об`єктами власності.

Право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.

Також відповідно до ч. 1, ч.3, ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції на момент видачі державного акту) земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України.

Водночас, відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 03.03.2023 року №10-23-0.3-1067/2-23, відповідно до матеріалів Проекту роздержавлення та приватизації земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Устименка, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :04:000:6025 та :05:000:6046 до складу підприємства, що підлягали паюванню, не увійшли. (т.1, а.с. 156).

Отже, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-якого рішення загальних зборів членів КСП ім. Устименка чи його правонаступника, зборів уповноважених або органу управління колективним майном, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном, про передачу землі, що залишилась у колективній власності підприємства, зокрема спірних земельних ділянок.

Відтак, суд першої інстанції не врахував, що виникнення права приватної власності позивача на землю, що належала підприємству на праві колективної власності, без відповідних рішень уповноважених законодавством суб`єктів, які (рішення) були би підставою для набуття цього права, суперечить законодавству.

До того ж, колегія суддів зазначає, що позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Водночас, необхідно звернути увагу, що автоматичного переходу об`єктів права колективної власності у приватну власність у зв`язку зі змінами законодавства, якими визначено інші форми власності, ніж ті, що існували раніше, відповідне законодавство не передбачало. У контексті зазначеного необхідно враховувати правовий режим права колективної власності та права приватної власності, які є різними з огляду, зокрема на те, що майно у колективному підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам і право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства (статті 7, 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство"), натомість право приватної власності, в цьому випадку юридичної особи здійснюється такою особою за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на власний розсуд (статті 316-319 Цивільного кодексу України).

При цьому здійснення права колективної власності у спосіб, відмінний від передбаченого статтею 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", законодавство не містить. Необхідність дотримання передбачених статтею 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" умов слідує також і з положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", які набрали чинності згодом - 01.01.2019 року.

Так, згідно зі статтею 14-1 цього Закону у разі якщо власники земельних часток (паїв) після розподілу земельних ділянок, що підлягали паюванню, до 1 січня 2019 року не прийняли рішення про розподіл інших земель, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, що не було припинено як юридична особа, та якщо такі землі не передані у власність у порядку, визначеному законом, розподіл таких земель проводиться згідно з вимогами цієї статті за згодою більшості осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю). Організація розподілу земель, що залишилися у колективній власності, здійснюється сільською, селищною, міською радою, на території якої такі землі розташовані.

Сільськогосподарські угіддя, які підлягали паюванню, однак не були передані до приватної, державної або комунальної власності у порядку, визначеному законом, за рішенням зборів осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), можуть бути розпайовані у порядку, встановленому цим Законом.

За результатами розподілу оформляється протокол, що підписується особами, які брали участь у зборах, головуючим та секретарем зборів.

Після отримання протоколу зборів сільська, селищна, міська рада протягом місяця приймає рішення про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та прийняття у комунальну власність відповідних земель. Це рішення та протокол зборів є підставою для державної реєстрації права власності територіальної громади та/або громадян на відповідні земельні ділянки.

До державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що залишилися у колективній власності, сільська, селищна, міська рада може надати такі земельні ділянки в оренду на строк до державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки.

Розподіл між власниками земельних часток (паїв) та їх спадкоємцями земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок, має бути здійснений до 1 січня 2025 року.

У разі якщо до 1 січня 2025 року протокол про розподіл земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між особами, визначеними абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), не оформлений у порядку, визначеному цією статтею, та не поданий на затвердження органу місцевого самоврядування, вважається, що суб`єкти права колективної власності відмовилися від права колективної власності на землю, а зазначені землі (крім невитребуваних часток (паїв) і сформованих за їх рахунок земельних ділянок, а також нерозподілених земельних ділянок) передаються у комунальну власність в порядку визнання майна безхазяйним.

Тобто законодавцем допускалась можливість передання у власність землі, що перебувала у колективній власності неприпиненого сільськогосподарського підприємства, лише у порядку, визначеному законом.

Разом з тим, достеменно не з`ясувавши чи доведено позивачем і чи підтверджується матеріалами справи порушене право чи інтерес Товариства на момент звернення до господарського суду, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність захисту порушеного права власності позивачу, не взявши до уваги положення статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство".

В той же час, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджують наявність у СТОВ «Агроко» права власності на спірні земельні ділянки, відтак правові підстави для задоволення позову про визнання права власності та похідної вимоги про скасування державної реєстрації речового права на них, відсутні.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі №925/1625/21 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, скарга Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Іркліївської сільської ради підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Іркліївської сільської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі №925/1625/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2022 року у справі № 925/1625/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.»

3. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агроко" (19932, Черкаська обл., Чорнобаївський р-н, село Крутьки, вул. Устименка, 140, ) на користь Черкаської обласної прокуратури (, бул. Шевченка, 286, м. Черкаси, 18000, р/р: UA0003751 в Державній казначейській службі України в м. Києві) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 36 924 (тридцять шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні) 00 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Черкаської області.

5. Повернути до Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/1625/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.09.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Г.А. Кравчук

А.О. Мальченко