ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2023 р. Cправа № 902/1302/22(902/388/23)

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Лабунської Т.І.,

за участю: секретаря судового засідання - Марчук А.П.

представника позивача - Заматова Р.В. (в режимі ВКЗ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрії Україна" (вул. Васильківська, 14, кв. офіс 513, м. Київ, 03040)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" (вул. Дмитра Майбороди, буд. 6, каб. 508, м. Вінниця, 21036)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Фармінг" (вул. Рибальська, буд. 13, офіс 4, м. Київ, 01011)

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача-2, розпорядника майна ТОВ "Сат-Агро" - арбітражний керуючий Бурцева Ірина Юріївна (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 353 від 28.02.2013, вул. Незалежної України, 39А, м. Запоріжжя, 69019; адреса для листування: а/с 83, м. Запоріжжя, 69019)

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Діва-Агролан" (вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, м. Кам`янка-Бузька, Львівський район, Львівська область, 80400)

про визнання недійсним договору поруки від 12.05.2021

в межах справи № 902/1302/22

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріі Україна" (вул. Васильківська, 14, кв. офіс 513, м. Київ, 03040, код 38948033)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" (вул. Дмитра Майбороди, буд. 6, каб. 508, м. Вінниця, 21036, код 37565654)

про банкрутство

В С Т А Н О В И В :

16.03.2023 до Господарського суду Вінницької області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява ТОВ "Агріі Україна" до ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг" про визнання недійсним договору поруки від 12.05.2021, укладеного між ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг".

Ухвалою суду від 21.03.2023 за вказаним позовом відкрито провадження з розгляду позовної заяви ТОВ "Агріі Україна" до ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг" про визнання недійсним договору поруки від 12.05.2021 в межах справи № 902/1302/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.04.2023. Одночасно судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - розпорядника майна ТОВ "Сат-Агро", арбітражного керуючого Бурцеву І.Ю. та ТОВ "Діва-Агролан".

Ухвалою суду від 18.04.2023 підготовче засідання у справі № 902/1302/22(902/388/23) відкладено на 16.05.2023.

Разом з тим, 16.05.2023 судове засідання у справі № 902/1302/22(902/388/23) не відбулося, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Лабунської Т.І.

Ухвалою суду від 23.05.2023 судове засідання у справі призначено на 12.06.2023 та продовжено строк підготовчого провадження у справі № 902/1302/22(902/388/23) на 30 днів.

Ухвалою суду від 12.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 902/1302/22(902/388/23) для судового розгляду по суті на 10.07.2023.

Ухвалою суду від 10.07.2023 оголошено перерву в судовому засіданні з розгляду справи по суті на 15.09.2023.

15.09.2023 судове засідання проводилося в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за участю представника позивача - ТОВ "Агріі Україна".

Представники відповідачів - ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг" в судове засідання не з`явилися.

При цьому суд зважає, що ухвала направлена на адресу ТОВ "Сат-Агро" вказану в позовній заяві, яка співпадає з адресою, вказаною у витязі з ЄДР, повернулась до суду з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідач - ТОВ "Ресурс-Фармінг" та треті особи правом участі в судовому засіданні також не скористалися, про причини неявки суду не повідомили, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд враховує, що неявка сторін чи їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, встановив наступні обставини.

В судовому засіданні 14.07.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, а тому просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

За приписами ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Оскільки відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 15.09.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В позовній заяві позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа № 902/1302/22, за заявою ТОВ "Агріі Україна" про банкрутство ТОВ "Сат-Агро".

В межах справи про банкрутство надійшла заява АТ "Ємільчине Агроком" з кредиторськими вимогами до боржника у розмірі 10 427 875,95 грн., яка складається з двох сум, які виникли на підставі двох різних договорів, а саме у розмірі 2 155 750 грн. і 8 272 125,95 грн.

ТОВ "Агріі Україна" запросила у арбітражного керуючого документи, для оцінки правомірності виникнення суми кредиторських вимог. Згідно отриманих документів було встановлено відносно суми у розмірі 8 272 125,95 грн., що між ТОВ "Ресурс-Фармінг" і ТОВ "Діва-Агролан" укладено договір про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019. Згідно Договору зберігання ТОВ "Ресурс-Фармінг" надав ТОВ "Діва-Агролан" на зберігання 85 887 кг соняшника, який ТОВ "Діва-Агролан" повернула частково. Сума частки соняшника, вартістю 8 272 125,95 грн., яка не була повернута, стягнута в судовому порядку у справі 908/2120/21.

12.05.2021 між ТОВ "Сат-Агро" і ТОВ "Ресурс-Фармінг" укладено договір поруки (Договір поруки), згідно умов якого ТОВ "Сат-Агро" поручається за повне і своєчасне виконання ТОВ "Діва-Агролан" умов договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019.

В подальшому між ТОВ "Ресурс-Фармінг" і ТОВ «Ємільчине Агроком» 27.07.2022 укладено Договір про відступлення права вимоги № 25/07-22/ДА. Згідно п. 1.1. Договору відступлення, ТОВ "Ресурс-Фармінг" відступає ТОВ «Ємільчине Агроком» своє право вимоги до ТОВ "Діва-Агролан" по договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019 у розмірі 8 272 125,95 грн.

Позивач вважає, що Договір поруки до договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019 було укладено: без спрямування на настання реальних наслідків поруки; з заінтересованими та пов`язаними особами; для штучного створення боргу, що вказує на фраудаторність такого договору, який порушує права ініціюючого кредитора, зменшуючи обсяг грошових коштів, які будуть направлені на погашення кредиторських вимог.

Підставами визнання договору поруки недійсним позивач вказує:

- Договір поруки з боку ТОВ "Сат-Агро" підписано його керівником Юшчишин О.Л., який згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб 30.12.2021 був звільнений. Вказаною датою було призначено нового директора Шушаріна І.І.

Крім того, в керівника не було дозволу загальних зборів на укладання договору поруки.

- Договір поруки укладено без спрямування на настання реальних наслідків поруки; для штучного створення боргу, що вказує на недійсність такого договору, який порушує права кредитора, зменшуючи обсяг грошових коштів, які будуть направлені на погашення кредиторських вимог.

- На момент укладання Договору поруки, строк дії Договору зберігання закінчився, оскільки відповідно до п. 9.1. Договору договір діє до 01.05.2020.

- На момент укладення договору поруки, ТОВ "Сат-Агро", згідно фінансової звітності, мало активи у розмірі 4 500,00 грн., що вказує на відсутність можливості виконати умови Договору поруки.

На думку позивача, порушення його прав оскаржуваним договором полягає у тому, що ТОВ "Агріі Україна" є конкурсним кредитором по справі про банкрутство ТОВ "Сат-Агро". У процедурі банкрутства відіграє дотримання принципу конкурсного імунітету кредиторів, який спрямований на попередження та усунення будь-яких переваг одних кредиторів на шкоду інших. Важливе значення у дотриманні цього принципу має формування конкурсної маси, її реалізація та задоволення вимог кредиторів в установленій законом черговості.

Підсумовуючи наведене, позивач зазначив, що:

- договір поруки укладено через 12 місяців після завершення строку дії договору, по якому така порука була укладена;

- відсутні докази того, що активи підприємства боржника становили суму більшу ніж сума за якою поручався ТОВ «Сат-Агро»;

- подальше відступлення права вимоги товариству, яке пов`язано з боржником.

Тобто, наведені висновки свідчать про недобросовісні дії керівника боржника при підписанні Договору поруки, оскільки боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що являється завданням збитків.

З огляду на те, що позивач є кредитором у справі 902/1302/22 про банкрутство ТОВ "Сат-Агро", результати розгляду позову у даній справі мають безпосередній вплив на права та інтереси ТОВ "Агріі Україна", оскільки результат прийнятого рішення у цій справі безпосередньо впливає на формування конкурсної маси боржника, а отже, і розміру задоволення вимог кредиторів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам та порушеному праву позивача, суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що 17.09.2019 між ТОВ "Ресурс-Фармінг" (поклажодавець) та ТОВ "Діва-Агролан" (зберігач) укладено договір про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3.

Відповідно до п. 1.1. Договору в порядку та на умовах, визначених Договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності поклажодавця (далі - товар).

П. 1.2. Договору передбачено, що згідно даного договору товаром є: олійна культура - соняшник, в кількості 1 000 т. (межах ±5%).

Відповідно до п. 9.1 Договору договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 01.05.2020, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

12.05.2021 між ТОВ "Ресурс-Фармінг" (кредитор) в особі директора Українець Г.О. та ТОВ "Сат-Агро" (поручитель) в особі директора Юшчишина О.Л. було укладено Договір поруки.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки за цим договором поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором за Основним договором (договір про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019).

Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно (п.1.2. Договору).

Відповідно до розділу 2 "Боргові зобов`язання" передбачено, що

2.1. Порукою за цим Договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником його боргових зобов`язань у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Основному договорі.

2.2. Порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо зобов`язання боржника перед кредитором.

2.3. Поручитель підтверджує, що він ознайомлений з положеннями Основного договору, цілком розуміє їх зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями у розумінні даного Договору. Будь-яке посилання в тексті цього Договору на положення Основного договору є достатнім для виявлення волі кожної сторони щодо змісту такого посилання.

2.4. Поручитель відповідає перед кредитором за невиконання боржником своїх зобов`язань за Основним договором щодо оплати будь-яких інфляційних втрат та судових витрат, що були або будуть нараховані кредитором у зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за основним договором.

Відповідно до п. 5.1. Договору цей Договорі набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення поруки.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею боргового зобов`язання (зобов`язання боржника перед кредитором щодо виконання умов Основного договору) шляхом перерахування на поточний рахунок кредитора боргового зобов`язання в повному обсязі.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ухвалою суду від 12.01.2023 визнано грошові вимоги ТОВ «Агріі Україна» до ТОВ «Сат-Агро», то ТОВ «Агріі Україна» виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ «Сат-Агро».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено судом, предметом спірного договору поруки від 12.05.2021 є зобов`язання ТОВ "Сат-Агро" відповідати за повне та своєчасне виконання ТОВ "Діва-Агролан" перед ТОВ "Ресурс-Фармінг" умов договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019.

Разом з тим, як вбачається з договору поруки від 12.05.2021, останній підписано зі сторони ТОВ "Сат-Агро", директором - Юшчишиним О.Л.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЗУ "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

Згідно п. 8.8. статуту ТОВ "Сат-Агро", директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Згідно листа ДПС № 6/02-32-04-04-15 «Згідно ІС «Податковий блок» та Архіву електронної звітності обліковується лише подана фінансова звітність ТОВ "САТ-АГРО" за звітний 2018 рік».

Чисті активи - це різниця між активами і зобов`язаннями, що відповідає рядку № 1495 фінзвіту.

Згідно аналізу фінзвіту ТОВ "Сат-Агро" у 2017 і 2018 розмір чистих активів складав 500 грн.

Враховуючи, що ТОВ "Сат-Агро" не подавало більше фінзвітів, то наведене свідчить , що станом на момент укладання договору поруки від 12.05.2021, розмір зобов`язання взятого ТОВ "Сат-Агро" за договором поруки, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, в зв`язку з чим керівник повинен був отримати дозвіл загальних зборів на укладанні договору застави.

Доказів, які б підтверджували прийняття учасниками товариства протокольного рішення про надання згоди на укладення договору поруки від 12.05.2021, та уповноваження на такі дії керівника боржника, відповідачами не надано.

У відповідності до положень ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином вчинення оспорюваного договору поруки від імені ТОВ «Сат-Агро» його керівником без отримання попереднього погодження на укладення такого правочину вищим колегіальним органом управління юридичної особи, є перевищенням наданих йому повноважень та додатковою підставою недійсності такого правочину.

Також, наведені вище обставини свідчать про відсутність доказів фінансової спроможності ТОВ "Сат-Агро" виконання договору поруки від 12.05.2021 при його укладенні, оскільки на момент укладення договору поруки, згідно фінансової звітності, ТОВ "Сат-Агро" мало активи у розмірі 4 500,00 грн.

До того ж, згідно п. 9.1. Договору відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019, останній діє до 01.05.2020, тобто на момент укладення договору поруки - 12.05.2021, строк дії договору зберігання закінчився.

Крім того, у ТОВ "Сат-Агро" станом на дату укладення договору поруки існували непогашені грошові зобов`язання, зокрема за договором про надання послуг б/н від 19.04.2021, що підтверджується рішенням суду у справі 902/745/21 від 09.11.2021; за договором про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019, що підтверджується рішенням суду у справі № 908/2120/21.

Відтак, при веденні збиткової діяльності та маючи зобов`язання перед іншими контрагентами, ТОВ "Сат-Агро" прийняло на себе додаткові зобов`язання за повне та своєчасне виконання ТОВ "Діва-Агролан" перед ТОВ "Ресурс-Фармінг" умов договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019.

Судом враховано, що наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи.

Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Таким чином, внаслідок укладення спірного договору поруки від 12.05.2021, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, ТОВ "Сат-Агро" додатково прийняло на себе обов`язки ТОВ «Діва-Агролан» зі сплати 8 млн. грн., чим фактично ТОВ "Сат-Агро" збільшило свої боргові зобов`язання за відсутності фінансової спроможності їх погашення.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення спірного договору поруки від 12.05.2021 спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань ТОВ "Сат-Агро" всупереч власним фінансовим інтересам.

В контексті цього спору також слід звернути увагу, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16:

«Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора». Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №904/5693/20 (904/4517/21).

У разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Зважаючи на наведені приписи законодавства та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі та визнання недійсним договору поруки від 12.05.2021, укладеного між ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг", з мотивів наведених вище.

Обґрунтованість та правомірність заявлених вимог підтверджуються наданими та дослідженими судом письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Згідно з п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 у справі № 15-рп/2004 суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всупереч наведеним вище нормам відповідачі не подали до суду доказів в спростування позовних вимог позивача.

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухвалені рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 684,00 грн., підлягають віднесенню на відповідачів згідно вимог ст. 129 ГПК України, по 1 342 грн. з кожного.

У поданій до суду заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Розглянувши вказану заяву, докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, судом враховане таке.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині витрат позивача на правову допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Як слідує з матеріалів справи, 03.03.2023 між адвокатом Заматовим Р.В. (надалі - Адвокат) та ТОВ "Агріі Україна" (надалі - Клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги (адвокатських послуг) № 03/03, відповідно до п.1.1. якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов"язання надати правову допомогу з усіх питань.

Відповідно до п. 4.1 Договору юридичну допомогу, що надається адвокату, клієнт оплачує в гривнях, шляхом перерахування суми, що визначена в актах виконаних робіт, що складається з розрахунку фактично витраченого часу осіб, призначених для надання правової допомоги, без ПДВ, у відповідності до вказаного в Договорі розрахунку.

Ціна за один час роботи складає 2 000 грн. (п. 4.1.1 Договору).

Згідно п. 4.2. Договору оплата за даним договором здійснюється протягом 30 днів після складання повного тексту судового рішення, яке набрало законної сили.

Даний договір укладений на строк до 31.12.2025 та набирає чинності з моменту його підписання (п. 7.1. Договору).

Сторони підтвердили факт надання правової допомоги на загальну суму 8 000 грн. в кількості витраченого часу 4 год., згідно обопільно підписаного Акту виконаних робіт від 13.03.2023 за договором про надання правової допомоги (адвокатських послуг) № 03/03 від 03.03.2023

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Ч. 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

У п. 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 висловлено правову позицію, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №908/2702/21 від 12.01.2023 викладено висновок, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України.

Так, за приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Враховуючи зміст норм статей 3, 11, 15 ГПК України питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Оскільки доказів фактичної сплати позивачем вартості витрат на правову допомогу матеріали справи не містять, позаяк сторони обумовили таку сплату протягом 30 днів після складання повного тексту судового рішення, суд враховує, що в силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розподілу підлягають витрати на професійну правничу допомогу незалежно від того чи їх фактично сплачено чи має бути сплачено. Таку правову позицію викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Окремо суд звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 12.05.2020 у справі №904/4507/18), що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання.

Відповідачами не подано клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, а також доказів, котрі могли б підтвердити неспівмірність таких витрат, поряд з цим підстави для застосування критеріїв, що визначені у ч. 5-7 ст. 129 ГПК України, на переконання суду, відсутні.

Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн.

У відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на те, що судом задоволено позовні вимоги позивача в повному обсязі, тому на відповідачів покладаються понесені позивачем витрати на правову допомогу в повному обсязі, в розмірі 8 000,00 грн., по 4 000,00 грн. на кожного.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 2, 3, 11, 12, 13, 18, 73, 74, 76-79, 86, 123, 126 129, 196, 210, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 255, 256, 326, 327 ГПК України -

У Х В А Л И В :

1. Задоволити позов ТОВ "Агріі Україна" до ТОВ "Сат-Агро", ТОВ "Ресурс-Фармінг" про визнання недійсним договору поруки від 12.05.2021, укладеного між ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг" справі № 902/1302/22(902/388/23), в межах справи № 902/1302/22.

2. Визнати недійсним договір поруки від 12.05.2021, який укладено між ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Ресурс-Фармінг".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Фармінг" (вул. Рибальська, буд. 13, офіс 4, м. Київ, 01011, код 41609833) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріі Україна" (вул. Васильківська, буд. 14, офіс 513, м. Київ, 03040, код 38948033) 1 342,00 грн. витрат на сплату судового збору та 4 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" (вул. Дмитра Майбороди, буд. 6, каб. 508, м. Вінниця, 21036, код 37565654) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріі Україна" (вул. Васильківська, буд. 14, офіс 513, м. Київ, 03040, код 38948033) 1 342,00 грн. витрат на сплату судового збору та 4 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

6. Згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Копію рішення суду надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на електронну адресу: арбітражному керуючому - Бурцевій І.Ю. - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ТОВ "Агріі Україна" - ІНФОРМАЦІЯ_3; представнику ТОВ "Агріі Україна", адвокату Заматову Р.В. - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ТОВ "Діва-Агролан" - ІНФОРМАЦІЯ_4

Повне рішення складено 22 вересня 2023 р.

Суддя Лабунська Т.І.

віддрук.прим.:

1 - до справи

2 - ТОВ "Сат-Агро" - вул. Дмитра Майбороди, буд. 6, каб. 508, м. Вінниця, 21036;

3 - ТОВ "Ресурс-Фармінг" - вул. Рибальська, буд. 13, офіс 4, м. Київ, 01011);

4 - ТОВ "Діва-Агролан" - вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, м. Кам"янка-Бузька, Львівський район, Львівська область, 80400;

5 - Арбітражному керуючому Бурцевій І.Ю. - АДРЕСА_1