РІШЕННЯ

11 вересня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/417/23

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

за участі секретаря судового засідання: Бега В.М.

розглянув справу

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411, м. Київ, 01133)

до відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 30000 грн боргу згідно з договором №001990-ХМ1 від 29.01.2019 про надання фінансового кредиту.

За участю від:

позивача - Бруско О.В.

відповідача - не з`явився

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою б/н від 15.06.2023 (вх. №459 від 15.06.2023) до ОСОБА_1 про стягнення 30000 грн боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №001990-ХМ1 від 29.01.2019 про надання фінансового кредиту.

Позиція відповідача.

Відповідач участі уповноваженого представника у судові засідання не забезпечив, відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений в ухвалі від 21.06.2023 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у ч.2 ст. 178 ГПК України.

Процесуальні дії суду у справі.

З урахуванням приписів ч.8 ст. 176 ГПК України, 16.06.2023 судом зроблено запит у Єдиному державному демографічному реєстрі щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 як фізичної особи.

Згідно з відповіді №116265 від 16.06.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованої засобами підсистеми ЄСІТС "Електронний суд", адреса реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 19.06.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" було залишено без руху, на підставі ст. 174 ГПК України, у зв`язку з недотриманням заявником вимог ст. ст. 162, 164 ГПК України при її подачі до суду.

20.06.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" подано заяву б/н від 20.06.2023 (вх. №5284), за результатом розгляду якої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 21.06.2023: прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/417/23 за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання з повідомленням учасників судового процесу призначено на 20.07.2023; задоволено заяву б/н від 15.06.2023 (вх. № 5197 від 16.06.2023) представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; постановлено клопотання позивача про витребування доказів вирішити в судовому засіданні 20.07.2023; запропоновано позивачу в строк до 13.07.2023 надати суду: завірену копію заяви про отримання кредиту відповідно до п. 3.4 договору №001990-ХМ1 від 29.01.2019 про надання фінансового кредиту; завірену копію кредитного договору № 2274, згідно якого ОСОБА_3 здійснювала оплату на загальну суму 10500 грн; повідомлення про відсутність інших судових справ з ОСОБА_3 щодо договору № 2274; встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

Представником позивача, який приймав участь в судовому засіданні 20.07.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду підтримано позовні вимоги.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20.07.2023: відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Бізнес Позика" щодо витребування доказів; відкладено розгляд даної справи на 11.09.2023; запропоновано позивачу до 04.09.2023 надати суду завірену копію заяви відповідача про отримання кредиту, яку згадано у п. 3.4 договору №001990-ХМ1 від 29.01.2019 про надання фінансового кредиту (належної якості).

24.07.2023 позивачем надіслано до матеріалів справи додаткові пояснення б/н від 21.07.2023 (вх. №6115).

11.09.2023 ТОВ "Бізнес Позика" подано клопотання б/н від 11.09.2023 (вх. №7334) про витребування у АТ КБ «Приватбанк» документів з інформацією про підтвердження чи спростування, що держателем карти № НОМЕР_1 , виданої АТ КБ «Приватбанк», є ОСОБА_1 ; прізвище, ім`я, по батькові отримувача грошових коштів, перерахованих на банківську карту № НОМЕР_1 , виданої АТ КБ «Приватбанк», на який 29.01.2019 ТОВ "Бізнес Позика" були перераховані (одним платежем) грошові кошти в загальному розмірі 30000 грн; виписку про рух коштів по банківській карті № НОМЕР_1 , виданої АТ КБ «Приватбанк», за період з 29.01.2019 по 04.02.2019.

Представником позивача, який приймав участь в судовому засіданні 11.09.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду підтримано позовні вимоги та клопотання від 11.09.2023 про витребування доказів.

Розглянувши надані позивачем пояснення та клопотання, керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 14, ч.ч. 2,3 ст. 80, ч.ч. 1,2 ст. 81, ч.2 ст. 252 ГПК України, судом:

- прийнято до розгляду: додаткові пояснення позивача б/н від 21.07.2023 (вх. №6115 від 24.07.2023);

- відмовлено у задоволенні клопотання позивача б/н від 11.09.2023 (вх. №7334 від 11.09.2023) про витребування доказів. Щодо останнього слід зазначити наступне.

1.Згідно ч.1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

З позовною заявою позивач звернувся до суду 15.06.2023, а клопотання про витребування доказів, яке розглядається, ним подано 11.09.2023. Тобто, після подання позову, відкриття провадження ухвалою від 21.06.2023 (в порядку спрощеного позовного провадження) та проведення першого судового засідання 20.07.2023, яким було розпочато розгляд справи по суті (ч.2 ст. 252 ГПК України).

Відтак, дане клопотання від 11.09.2023 заявлене позивачем з порушенням ч.1 ст. 81 ГПК України.

В задоволенні попереднього подібного клопотання позивача судом було відмовлено, про що зазначено в ухвалі від 20.07.2023.

При подачі клопотання про витребування доказів від 11.09.2023 позивачем не наведено причин пропуску строків, встановлених ч.1 ст. 81 ГПК України, які б суд визнав такими, що не залежали від волі його заявника.

2.Окрім того, відповідно до п.2 ч.2 ст. 81 ГПК України позивачем у його клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.

Зокрема, з огляду на:

- самостійне визначення позивачем в якості відповідача у справі саме ОСОБА_1 , а не банківську установу АТ КБ «Приватбанк»;

- самостійне визначення позивачем підстави позову - невиконання ОСОБА_1 умов договору №001990-ХМ1 від 29.01.2019 про надання фінансового кредиту, а не порушення банком зобов`язань щодо повернення безпідставно отриманих коштів та інші обставини справи. Позивачем належним чином не обґрунтовано обставин (що відносяться до предмету даного спору та визначеного відповідача), які може підтвердити запитувана у банку інформація, або аргументи, які вона може спростувати.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 11.09.2023 не забезпечив, особисто на розгляд справи жодного разу не прибув.

Судом здійснювалось надіслання копій ухвал суду у даній справі відповідачу за адресою АДРЕСА_1 ). Вказана інформація про місце реєстрації/проживання фізичної особи ОСОБА_1 - відповідача у даній справі отримана судом в порядку ч.8 ст.176 ГПК України.

Рекомендовані повідомлення, якими за вказаною адресою відповідачу направлялась судова кореспонденція, повернулись на адресу суду без вручення із відміткою підприємства зв`язку «Укрпошта»: «за закінченням терміну зберігання».

21.07.2023 судом зроблено запит №921/417/23/398/2023 до Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з метою отримання інформації щодо перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Тернопільським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України у довідці №10/2/10943 від 28.07.2023 (вх. №6381 від 03.08.2023) повідомлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у Тернопільському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. До лав Збройних Сил України під час проведення загальної мобілізації, не призивався.

Не перебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом відповідно за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.03.2018, винесеній по справі №911/1163/17.

Направлення процесуальних документів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу учасників справи є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених документів перебуває поза межами контролю суду. Подібний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 №911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-5, постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що учасникам справи було створено належні умови для підготовки до розгляду справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи за наявними в справі матеріалами.

Суд, у судовому засіданні 11.09.2023, після виходу з нарадчої кімнати, ухвалив скорочену (вступну та резолютивну) частину рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Розпорядженням №1593 від 11.05.2017 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Товариству з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

29.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (надалі - кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позичальником) укладено договір №001990-ХМ1 про надання кредиту (надалі - договір), відповідно до п. 1. якого кредитодавець надає позичальнику кредит на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити плату за користування кредитом (надалі - плата за користування) і, у разі нарахування кредитодавцем, неустойку (пеню та/або штрафи) у порядку та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього.

Факт надання кредиту, а також усі його істотні умови фіксуються у відповідній додатковій угоді про надання кредиту (надалі - додаткова угода про надання кредиту), що є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору).

У п. 2.1 договору зазначено, що розмір та порядок нарахування плати за користування визначаються в додаткових угодах про надання кредиту та правилах про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, кредитодавця.

Відповідно до п. 3.4 договору кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заяві про отримання кредиту, або шляхом отримання кредиту готівкою через касу банку чи небанківської фінансової установи, що є партнерами кредитодавця.

Датою видачі кредиту є дата списання суми коштів, передбаченої відповідною додатковою угодою про надання кредиту, із банківського рахунку кредитодавця з метою їх перерахування на банківський рахунок позичальника, указаний у заяві про отримання кредиту, або з метою видачі цих коштів готівкою через касу банку чи небанківської фінансової установи, що є партнерами кредитодавця.

Згідно п. 4.4. договору погашення кредиту та плати за користування, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та/або заборгованості по сплаті плати за користування ним, здійснюється в наступній черговості:

у першу чергу - відшкодовуються витрати кредитодавця, пов`язані з поверненням виданого кредиту (судові витрати, витрати на державного/приватного виконавця тощо);

у другу чергу - нарахована позикодавцем неустойка (пеня та/або штраф) - у разі їх нарахування;

у третю чергу - прострочена плата за користування та прострочена основна сума кредиту;

у четверту чергу - плата за користування;

у п`яту чергу - основна сума кредиту.

Кошти позичальника, що надійшли як погашення простроченої заборгованості за кредитом та/або заборгованості по сплаті плати за користування ним, кредитодавець має право самостійно перерозподілити відповідно до черговості, викладеної в п. 4.4. цього договору (п. 4.5 договору).

Позичальник, крім обов`язків, передбачених іншими розділами цього договору, зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит та нараховану плату за користування в порядку та строки, визначені відповідною додатковою угодою про надання кредиту (п. 5.1.1 договору).

Згідно п. 10.2.7.1 договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що кредитодавець надав позичальнику інформацію, визначену в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

29.01.2019 між сторонами укладено додаткову угоду №1 (надалі - додаткова угода №1) про надання кредиту до договору № 001990-ХМ1 від 29.01.2019, згідно якої:

- сума кредиту складає 30000 грн (п. 1).

- кредит надається строком на 56 днів, де першим днем є дата підписання додаткової угоди (п. 2);

- плата за користування кредитом за цим договором є фіксованою та становить 0,80658390% за кожен день користування кредитом. Протягом строку дії кредиту, визначеного у п.2 цієї додаткової угоди, плата за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту (п. 3);

- кінцевою датою повернення кредиту, згідно графіку є 26.03.2019 (п. 5);

- у разі прострочення позичальником строків сплати обов`язкових платежів, визначених п. 5 даної додаткової угоди, кредитодавець може нарахувати штраф на суму прострочених загальних платежів у розмірі 3,69 % за кожний календарний день прострочення, включаючи день погашення, виходячи із наявної суми прострочених загальних платежів на початок календарного дня, або в інших розмірах, визначених кредитодавцем згідно з п. 5.4.4 договору (п. 6).

На підставі анкети-заяви ОСОБА_1 /відповідача, позивач/кредитодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу/позичальнику кредитні кошти в розмірі 30000 грн, на підтвердження чого ним долучено до матеріалів справи платіжне доручення №14094 від 29.01.2019, в призначенні платежу якого вказано: «перерахування коштів згідно ДУ 001 від 29.01.2019 до кредитного договору №001990-ХМ1 від 29.01.2019 без ПДВ».

З долученого позивачем до позову розрахунку заборгованості за кредитом убачається, що на виконання умов вказаного зі сторони позикодавця здійснено погашення отриманого кредиту та спати процентів за користування кредитом загалом на суму 30500 грн, що підтверджується меморіальними ордерами: №@2PL801996 від 07.03.2019 на суму 500 грн, у призначенні платежу якого зазначено: «оплата кредиту згідно договору №2274, ОСОБА_3 »; №@2PL453824 від 21.05.2019 на суму 10000 грн, у призначенні платежу якого зазначено: «оплата кредиту згідно договору №2274, ОСОБА_3 »; №@2PL035705 від 18.07.2019 на суму 10000 грн, у призначенні платежу якого зазначено: «оплата кредиту згідно договору №001990-ХМ1-001, ОСОБА_1 » та інформаційною довідкою №144/05 від 04.05.2023 ТОВ "Платежі Онлайн", згідно якої ОСОБА_1 перерахував кошти в сумі 10000 грн на погашення кредиту згідно договору 2274.

За інформацією розрахунку суми боргу, станом на 15.06.2023, заборгованість за кредитом складає 30000 грн.

Щодо здійснених ОСОБА_3 на погашення кредиту оплат, позивачем, посилаючись на ст. 528 ЦК України, зазначено про можливість виконання зобов`язання іншою особою (не стороною договору) та прийняття кредитором такого виконання.

Разом з цим, зазначено, що відповідальність за правильність оформлення банківських реквізитів із здійснення платежів покладається на відповідача, як на особу, яка надала інформацію про них безпосередньому платнику. Позивач не може нести відповідальність за те, чому реквізити кредитного договору при здійсненні двох вищевказаних платежів були зазначені невірно.

ТОВ "Бізнес Позика" стверджено, що здійснені ОСОБА_3 оплати саме на виконання умов кредитного договору (укладеного між сторонами у справі) вказує і та обставина, що меморіальний ордер від 18.07.2019 (платником згідно якого є відповідач) оформлено за тими самими реквізитами. Тому, позивачем такі оплати правомірно прийнято в якості погашення заборгованості саме відповідача за кредитним договором.

Позивачем стверджено, що згаданий у призначеннях платежів договір № 2274 між ним та ОСОБА_3 не укладався, у зв`язку з чим відсутні будь-які судові спори, пов`язані з таким договором.

В ході розгляду справи №921/417/23 судом встановлено, що послідовність цифр 2274 являється номером рахунку, з якого здійснювалось перерахування кредитних коштів відповідачу згідно платіжного доручення №14094 від 29.01.2019 на суму 30000 грн, а відтак і імовірність зазначення цих реквізитів у платіжних документах на погашення кредиту.

29.12.2022 (згідно з накладною на поштове відправлення), мало місце звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до Господарського суду Тернопільської області із заявою №СН2/45 від 28.12.2022 (вх. №38 від 06.01.2023) до боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про видачу судового наказу у справі №921/38/23 про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 30000 грн неповернутого кредиту.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2023 відмовлено у видачі судового наказу у справі №921/38/23 згідно п.4 ч.1 ст.152 ГПК України, у зв`язку з наявністю обставин, зазначених у частині першій статті 175 цього Кодексу.

Підставою цьому слугувало те, що згідно інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржник - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) як фізична особа-підприємець є припиненим за власним рішенням, про що державним реєстратором 21.07.2021 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №001029625.

Пункт 6 частини 1 статті 175 ГПК України передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено суб`єкта господарювання, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Зважаючи на приписи п.6 ч.1 ст.175, судом у справі №921/38/23 відмовлено у видачі судового наказу на підставі п.4 ч.1 ст.152 ГПК України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

Статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п.1 ч.1 ст.20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Як уже зазначалось, звертаючись з позовом у справі №921/417/23 до суду, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , як з фізичної особи, суму неповерненого кредиту, отриманого ним на підставі спірного договору, укладеного як з фізичною особою - підприємцем. Отже, у справі №921/417/23 позивачем заявлено позовні вимоги до фізичної особи, підприємницька діяльність якої припинена 21.07.2021, проте вони безпосередньо випливають з результатів такої діяльності.

Згідно із ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зітаттею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч.9 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» (в реакції на час припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності) фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статтей 51, 52, 598-609 ЦК України, статтей 202-206, 208 ГК України, статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи - підприємця не припиняються.

Тому, такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №127/23144/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 параграфу 2 глави 71 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. (ст. 1050 ЦК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Судом з`ясовано, що в порушення умов кредитного договору, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193 ГК України, відповідач вчасно не повернув кредитні кошти в сумі 30000 грн.

Доказів на підтвердження повернення позивачу цієї суми кредитних коштів як в строк обумовлений у договорі, так і станом на час розгляду справи в суді, відповідачем не представлено.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та повністю не розрахувався за кредит у визначений умовами договору строк, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором на суму 30000 грн заборгованості по кредиту, а отже позовні вимоги щодо їх стягнення є правомірними, обґрунтованими, такими, що підтверджуються матеріалами справи, та підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст.13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст.14, ч.4 ст.74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву, він позбавляється права заперечувати проти обставин справи, якщо його незгода не викладена у відзиві.

За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача 30000 грн боргу, як доведені позивачем та не заперечені належним чином відповідачем.

Згідно з ст. 41, п. п. 4, 5 ч.2 ст. 42 ГПК України сторони зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

За вимогами ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно з ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становив 2684 грн.

Таким чином, при зверненні до господарського суду із позовною заявою б/н від 15.06.2023 (вх. №459 від 15.06.2023) про стягнення коштів в сумі 30000 грн до сплати підлягав судовий збір в розмірі 2684 грн.

Разом з тим, ч.3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позовну заяву б/н від 15.06.2023 (вх. №459 від 15.06.2023) Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" сформовано та подано до суду через систему «Електронний суд», тобто в електронній формі.

Позивачем згідно платіжної інструкції №468 від 15.06.2023 сплачено судовий збір в сумі 1899,10 грн.

Судом з`ясовано, що 29.12.2022 (згідно з накладною на поштове відправлення №006) Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" звернулось до Господарського суду Тернопільської області в порядку наказного провадження із заявою №СН2/45 від 28.12.2022 (вх.№38 від 06.01.2023) про видачу судового наказу у справі №921/38/23 про стягнення з боржника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 30000 грн неповернутого кредиту, наданого на підставі договору №001990-ХМ1 від 29.01.2019 про надання фінансового кредиту, з тих самих підстав, що і у справі №921/417/23.

За подання вказаної заяви ним сплачено судовий збір в сумі 248,10 грн згідно платіжної інструкції №6668 від 26.12.2022.

Як вже зазначалось, 26.01.2023 Господарським судом Тернопільської області у справі №921/38/23 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" у видачі судового наказу за заявою №СН2/45 від 28.12.2022 (вх. №38 від 06.01.2023).

Відповідно до ст. 151 ГПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом. У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

З урахуванням наведеної норми ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», сплаченої суми судового збору у справі №921/38/23, суд зазначає, що за звернення до суду із позовом у справі №921/417/23 слід вважати сплаченим судовий збір на загальну суму 2147,20 грн.

Тому, в порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір в сумі 2147,20 грн покладається на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12,13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240, 247-252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411, м. Київ, 01133, ідентифікаційний код 41084239) 30000 (тридцять тисяч) грн - боргу, 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп. - судового збору в повернення сплачених судових витрат.

Видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 18 вересня 2023 року.

Суддя І.П. Шумський