ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/474/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:

від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ Піун С.П., на підставі довіреності;

від Дочірнього підприємства « МОНОЛІТ-СЕРВІС», м. Чорноморськ не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "МОНОЛІТ-СЕРВІС", м.Чорноморськ Одеська область.,

на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року, м. Одеса, суддя Литвинова В.В., повний текст рішення складено та підписано 01.06.2023 року

у справі №916/474/23

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача Дочірнього підприємства "МОНОЛІТ-СЕРВІС", м.Чорноморськ Одеська область

про стягнення 5 468 535 грн. 49 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У лютому 2023 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "МОНОЛІТ-СЕРВІС", м. Чорноморськ Одеської області, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 5 468 535 грн. 49 коп., в тому числі: основного боргу у сумі 3 880 993 грн. 42 коп., 3% річних у сумі 207 651 грн. 32 коп., інфляційні втрати у сумі 1 379 890 грн. 75 коп., а також відшкодувати за рахунок відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позивачем позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, всупереч умовам договору постачання природного газу постачальником Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ відповідачем неналежно виконуються зобов`язання щодо оплати вартості поставленого позивачем природного газу за період з листопада 2020 року по березень 2021 року у встановлені строки, у зв`язку з чим позивачем нараховано суму основної заборгованості, 3% річних та інфляційні втрати у зазначеному вище розмірі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23 (суддя Литвинова В.В.) позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ до Дочірнього підприємства "МОНОЛІТ-СЕРВІС" про стягнення основного боргу у сумі 3 880 993 грн. 42 коп., 3% річних у сумі 207 651 грн. 32 коп., інфляційних втрат у сумі 1 379 890 грн. 75 коп. задоволено в повному обсязі, відшкодовано судовий збір у сумі 82 028 грн. 03 коп.

Задовольняючи позовні вимоги позивача у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 5.1 договору, тому підлягає задоволенню позов в частині стягнення суми основного боргу.

При цьому, суд першої інстанції наголосив, що оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо своєчасної оплати отриманого природного газу, позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ про стягнення з Дочірнього підприємства "МОНОЛІТ-СЕРВІС" м. Чорноморськ, сум нарахованих 3% річних та інфляційних втрат також є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Дочірнє підприємство "МОНОЛІТ-СЕРВІС", м. Чорноморськ Одеської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23 в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 207 651 грн. 32 коп., та інфляційних втрат в розмірі 1 379 890 грн.75 коп., вважає, що рішення в цій частині прийнято без урахування інтересів обох сторін, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без достатнього дослідження усіх обставин справи .

Зокрема, скаржник, зазначив, що саме населення є основним споживачем теплової енергії та єдиним джерелом для оплати природного газу та послуг з його транспортування і розподілу є кошти, отримані в якості оплати за спожиту теплову енергію, інших джерел доходу у підприємства не має, що ставить Дочірнє підприємство «Моноліт-Сервіс» у залежність від оплати коштів населенням та подальшого автоматичного їх перерахування по договірним зобов`язанням.

Також апелянт вказує, що на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу законодавцем було внесено зміни до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» (далі Закон №1730-VIII), яким передбачена процедура врегулювання заборгованості, а саме, заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, послуги з розподілу та транспортування природного газу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1730-УІІІ реструктуризації підлягають кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі, за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії. Частиною 3 ст. 5 цього ж Закону передбачено, що на реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Апелянт вважає, що фактично наведена норма права направлена на подолання кризових явищ, перебоїв у його господарської діяльності. Однак, поки тривав процес запуску дії механізму Закону №1730-УІІІ, почалося військове вторгнення РФ на територію України, майже 70 % мешканців мікрорайону, який він обслуговує, виїхали з країни, платежі ще більше знизилися. Триваючий військовий стан та здійснення масованих ракетних атак в тому числі по м. Чорноморську Одеській області, що призвели до тривалих перебоїв в електропостачанні й перебування працівників в бомбосховищах та значного призупинення діяльності підприємства, унеможливили восени 2022 року направити документи до Міністерства розвитку громад та територій для включення підприємства в реєстр підприємств, що беруть участь в врегулюванні заборгованості за спожитий природний газ.

Зазначає, що у березні Дочірнє підприємство «Моноліт-Сервіс» направило до Міністерства розвитку громад та територій пакет документів для включення в реєстр підприємств, які беруть участь у врегулюванні заборгованості за спожитий газ, що використовувався для виробництва теплової енергії, однак рішення досі Міністерством не прийнято. Вказує, що підприємство не може зараз реалізувати своє право щодо реструктуризації заборгованості за природний газ.

Дочірнє підприємство «Моноліт-Сервіс» споживало природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення населенню, враховуючи той факт, що витрати на покриття штрафних санкцій тарифом на теплову енергію не передбачені, дохід підприємства складається з надходжень оплат споживачів за надані послуги. Отже, беручи до уваги те, що розмір нарахованих позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат є досить великим, а також позивачем не надано доказів понесення ним збитків, вважає ці обставини винятковими, тому не вбачає підстав для стягнення з нього цих санкцій.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємство "МОНОЛІТ-СЕРВІС" м. Чорноморськ на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23, справу призначено до судового розгляду.

09.08.2023 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив (вх. №1846/23/Д2), у якому Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ просило суд апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Моноліт-сервіс» м. Чорноморськ залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23 залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.

Зокрема, у відзиві позивач наголосив, що між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ та Дочірнім підприємством «Моноліт- сервіс» м. Чорноморськ було укладено договір № 20/21-3173-ТЕ-23 купівлі- продажу природного газу від 01.10.2020 року. На виконання договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 5 300 993 грн, 43 коп.

Так, Акціонерне товариство « Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ, в обґрунтування заперечення на доводи скаржника, зазначені ним в апеляційній скарзі, зазначило, що позиція Дочірнього підприємства « Моноліт-Сервіс» стосовно того, що у нього відсутні зобов`язання щодо сплати нарахованих сум інфляційних нарахувань та 3% річних за порушення виконання умов договору № 20/21-3173-ТЕ-23 від 01.10.2020 року у зв`язку із застосуванням ст.5 Закону України « Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» не відповідають обставинам даної справи .

Зазначає, що норми статей 1, 3 Закону « Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» передбачають процедуру врегулювання та порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості є імперативними нормами. Зокрема, частина 1 статті 3 Закону передбачає, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включається до реєстру.

Отже, для участі у процедурі врегулювання заборгованості шляхом проведення реструктуризації, теплопостачальні та теплогенеруючі організації повинні бути включені до відповідного реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального підприємства.

Водночас, позивач, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, зазначає, що у даному спорі не підлягає застосування ч.3 ст. 5 Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», оскільки відповідачем Дочірнє підприємство «Моноліт-сервіс» не надано доказів включення його до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

В судове засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, з`явився представник позивача, якій заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, з мотивів, викладених письмове у відзиві. Просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про електронну відправку ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття провадження у справі на офіційні електронні адреси такої особи. Про причини своєї неявки суду не повідомив.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника скаржника.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Моноліт- сервіс» м. Чорноморськ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/22 в оскаржуваній частині не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

01.10.2020 року між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Дочірнім підприємством « Моноліт сервіс» було укладено договір постачання природного газу №20/21-3173-ТЕ-23.

Відповідно п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що природний газ, який постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник передає споживачу у жовтні 2020 квітні 2021 року замовлений споживачем газ обсягом до 535 тис. куб. м. ( п`ятсот тридцять п`ять тисяч куб. м), у тому числі по місяцях, перелік яких із зазначенням обсягу (об`єму) наведено в п. 2.1 договору.

Пунктом. 3.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ власного видобутку (видобутий на території України) та /або імпортований газ, ввезений на митну територію України Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п. 3.8 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає, виключно той обсяг газу, який відповідає обсягам газу, які були використані споживачем в той період , коли споживач був включений постачальником до свого реєстру, з урахуванням положень пункту 3.3. даного договору.

Пунктом 3.9.1 договору встановлено, що споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом копію акту про фактичний об`єм розподіленого ( протраспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ/ГТС та споживачем.

Згідно з п.3.9.3 договору споживач зобов`язується надати постачальнику підписані споживачем два примірники акту приймання передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного у розрахунковому періоді природного газу згідно з цим договором і, з урахуванням пункту 3.8 цього договору, його фактична ціна та вартість.

Відповідно п.3.10 договору постачальник не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом повертає споживачу однин примірник оригіналу акту приймання передачі природного газу підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акту приймання-передачі природного газу постачальник повідомляє споживача про причини такого непідписання акта.

Згідно з п. 3.11 договору підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.

За п. 4.2 договору ціна за 1000 куб.м. природного газу визначається сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі прейскуранту.

Відповідно до п.5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місцем постачання газу.

Умовами п. 7.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до п.7.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 14,2 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Відповідно до п. 11.1 договору він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу до 30 квітня 2021 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Договір про постачання природного газу підписано уповноваженими особами сторін без заперечень та зауважень та скріплено печатками юридичних осіб.

В подальшому між сторонами у даній справі було укладено низку додаткових угод до договору про постачання природного газу.

Додатковими угодами № 1 від 26.10.2010 року та №2 від 23.11.2020 року до договору постачання природного газу пунктом 4.2 розділу 4. «Ціна природного газу» передбачено, що споживач зобов`язується сплатити у період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2020 року (включно) та з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року (включно)за 1000 куб. м газу 6 559 грн. 44 коп., включаючи 20% ПДВ».

Додатковими угодами №3 та №3/5 від 30 листопада 2020 року до договору постачання природного газу сторонами обумовлено замовлений споживачем на листопад 2020 року обсяг (об`єм) природного газу.

Додатковою угодою № 4 від 22.12.2020 року до договору постачання природного газу сторони обумовили ціну газу в період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року (включно) за 1000 куб. м газу 7 472 грн. 71 коп., включаючи 20% ПДВ.

Додатковою угодою № 6 від 29.01.2021 року до договору постачання природного газу також обумовлено зобов`язання споживача сплатити у період з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року (включно) за 1000 куб. м газу 8 946 грн. 73 коп., включаючи 20% ПДВ.

Додатковою угодою № 7 від 26.02.2021 року до договору постачання природного газу споживач зобов`язався сплатити у період з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року (включно) за 1000 куб. м газу 8 358 грн. 37 коп., включаючи 20% ПДВ.

Додатковою угодою №8 від 26.03.2021 року до договору постачання природного газу сторонами викладено п.2.5 розділу 2 у наступній редакції «У будь-якому випадку підтвердженим обсягом використання природного газу у відповідному розрахунковому періоді за цим договором є фактично використаний споживачем обсяг природного газу за цим договором, підтверджений актом приймання-передачі природного газу, оформлений сторонами відповідно до розділу 3 «Порядок та умови передачі природного газу» цього договору».

Викладено сторонами п.3.10 розділу 3 у наступній редакції «Невідповідність фактично використаних споживачем у відповідному розрахунковому періоді обсягів природного газу замовленим обсягом, визначеним в пункті 2.1 цього договору, не є підставою для неоформлення сторонами актів приймання-передачі».

Пункт 4.2 розділу 4. «Ціна природного газу» викладено сторонами у наступній редакції: «Споживач зобов`язується сплатити у період з 01 березня 2021 року за 1000 куб. м газу 7684 грн. 72 коп., включаючи 20% ПДВ».

Викладено сторонами п.7.2 розділу 7 у наступній редакції «У разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1,5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 13,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення».

Вказані вище додаткові угоди до договору підписані уповноваженими особами сторін та скріплені печатками підприємств.

З листопада 2020 року по березень 2021 року позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 5 300 993грн. 43 коп., на підтвердження чого між сторонами у справі було складено акти приймання-передачі природного газу: від 30.11.2020 року на суму 572 685 грн. 86 коп., від 31.12.2020 року на суму 1 079 478 грн. 08 коп., від 31.01.2021 року на суму 1 382 789 грн. 00 коп., від 28.02.2021 року на суму 1 231 255 грн. 06 коп., від 31.03.2021 року на суму 1 034 785 грн. 43 коп. Зазначені вище акти підписано як з боку продавця, так і з боку покупця без зауважень та заперечень і скріплені їх печатками.

З розрахунку, наданого позивачем вбачається, що загальна сума по договору відповідно до актів складає 5 300 993 грн. 43 коп., фактично відповідачем сплачено 1 420 000 грн. 01 коп., сума основного боргу складає 3 880 993 грн. 42 коп.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем за поставлений природний газ Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вищевказану суму основного боргу та нараховані 3% річних в сумі 207 651 грн. 32 коп. і інфляційні втрати у сумі 1 379 890 грн. 75 коп.

Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують підстави для стягнення з Дочірнього підприємства «МОНОЛІТ- СЕРВІС», м. Чорноморськ на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ суми основного боргу 3 880 993 грн. 42 коп., 3% річних у сумі 207 651 грн. 32 коп. та інфляційних втрат у сумі 1 379 890 грн. 75 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

З огляду на те, що скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 207 651 грн. 32 коп., та інфляційних втрат в розмірі 1 379 890 грн.75 коп., оскаржуване рішення суду переглядається в апеляційному порядку частково в межах зазначених доводів та вимог. При цьому, обставини в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не переглядаються у відповідності до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2020 року між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Дочірнім підприємством «Моноліт сервіс» було укладено договір постачання природного газу №20/21-3173-ТЕ-23.

Відповідно до п. 2.1 договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.11.2020 та з урахуванням додаткової угоди № 3/5 від 30.11.2020), позивач передав відповідачу в період з 01.11.2020 по 31.03.2021 замовлений відповідачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 667,755 тис.куб.м., в тому числі по місяцях, перелік яких із зазначенням обсягу (об`єму) наведено в п. 2.1 договору.

Постачальником за період із 01.11.2020 року по 31.03.2021 року передано у власність споживача природний газ на загальну суму 5 300 993 грн.,43 коп., що не заперечується сторонами у даній справі та підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу:

- Акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2020 року, обсяг переданого газу 86,778 тис. куб. м, вартістю 572 685 грн. 86 коп.;

- Акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2020 року, обсяг переданого газу: 144,456 тис.куб.м, вартістю: 1 079 478 грн. 08 коп.;

- Акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2021 року, обсяг переданого газу: 154,558 тис.куб.м, вартістю: 1 382 789 грн.;

- Акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2021 року, обсяг переданого газу: 147,308 тис.куб.м, вартістю: 1 231 255 грн. 06 коп.;

- Акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2020 року, обсяг переданого газу: 134,655 тис. куб. м, вартістю 1 034 785 грн. 43 коп.

Всі вказані вище акти підписані уповноваженими особами сторін та скріплені їх печатками.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем частково на суму 1420 000 грн. 01 коп. виконано свої господарські зобов`язання з оплати за поставлений природний газ, проте грошове договірне зобов`язання перед позивачем на суму 3 880 993 грн. 42 коп. залишилось невиконаним, у зв`язку із чим постачальник звернувся до господарського суду із відповідним позовом про стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

При цьому, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.

Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суду у постанові від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19.

Судова колегія переглядає в апеляційному порядку оскаржуване рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача сум нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, тому зазначає наступне.

Так, ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Обумовлене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В свою чергу, умовами п. 5.1 договору, укладеного між сторонами, визначено, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

З огляду на наведене, судова колегія зазначає, що розрахунок за поставлений природний газ постачальником з боку споживача проведено невчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого позивачем здійснено відповідне нарахування відсотків річних та інфляційних втрат.

Судом апеляційної інстанції перевірено надані позивачем та здійснені судом першої інстанції розрахунки інфляційних втрат та 3% річних та встановлено, що вони є арифметично правильними та вірними, у зв`язку з чим рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є вірним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного стягнення з апелянта нарахованих сум інфляційних та 3% річних судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги та відхиляються, виходячи з наступного.

Так, судовою колегію у даній справі встановлено, що 10.03.2023 року відповідачем до Господарського суду Одеської області подано відзив на позовну заяву (вх. №7042/23), у якому, окрім заперечень на правову позицію позивача, викладену ним у позовній заяві, Дочірнє підприємство «Моноліт- Сервіс» м. Чорноморськ, послалось на вимоги Закону №1730-VІІІ « Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», зазначаючи, що ч.3 ст.5 цього закону передбачено, що в реструктуризовану заборгованість не враховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), відноситься, зокрема кредиторська заборгованість перед постачальником електричної енергії підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), та також заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 січня 2016 року (далі - заборгованість з різниці в тарифах).

Цією статтею також визначено, що: процедура врегулювання заборгованості це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості; реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства; учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно із вимогами статті 3 цього Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Отже, для врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії особа, яка має право на таку процедуру, повинна вчинити відповідні дії для включення її до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, однак, як вбачається із встановлених судами обставин справи, відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості у розумінні вказаних норм права.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що законом не передбачено автоматичного списання зазначених сум, а відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості у відповідності із вимогами вказаного Закону, а таке списання повинно здійснюватися у порядку, який визначений положеннями зазначеного Закону.

Апеляційний господарський суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що Дочірнє підприємство «Моноліт-Сервіс» направило до Міністерства розвитку громад та територій пакет документів для включення його в реєстр підприємств, які беруть участь в врегулюванні заборгованості за спожитий природний газ, що використовувався для виробництва теплової енергії та не може зараз реалізувати своє право щодо реструктуризації заборгованості, оскільки повинні бути надані докази саме про включення його до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Тому підстав для звільнення відповідача від відповідальності за прострочку виконання ним грошового договірного зобов`язання у даній справі немає.

Судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не беруться апеляційним господарським судом до уваги, оскільки вони висновків суду першої інстанції не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судами як першої, так і апеляційної інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок, з огляду на що підстави для скасування чи зміни судового рішення у даному випадку відсутні.

За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Дочірнього підприємство «Моноліт-Сервіс», м. Чорноморськ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно західний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Моноліт-Сервіс» м. Чорноморськ на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/474/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 20.09.2023 року.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош