ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2023 р. Справа №914/2350/18 (914/3089/20)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра №112/2013юр. від 29.06.2023 (вх.ЗАГС. №01-05/2046/23 від 30.06.2023)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 (колегія суддів у складі: Чорній Л.З. головуюча суддя, суддя Березяк Н.Є., суддя Трускавецький В.П.; повний текст ухвали складено 22.06.2023), постановлену за результатами розгляду

заяви Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра

про перегляд за виключними обставинами рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021

у справі №914/2350/18 (914/3089/20)

за позовом Львівської міської ради

до Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Первинна профспілкова організація ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра Профспілки електротехнічної промисловості України,

ОСОБА_9 ,

про зобов`язання передати будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова, скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, реєстраційний номер 26685035, реєстраційний номер - 26685203

у межах справи №914/2350/18

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю Львівський завод РЕМА, м.Львів

про банкрутство Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра (79066, м.Львів, вул.Вулецька, буд.14, ідентифікаційний код 00214244)

за участю представників:

від апелянта (відповідача): Камінська С.М. - адвокат

від позивача: Тимощук О.О. - представник

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_10 адвокат Сеньків О.М., Олех М.Л., ОСОБА_11 адвокат Олех М.Л., Колинець Н.І., Багряк Г.Б., Арабська Я.Ф.

від інших учасників справи: не з`явились

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ

30.06.2023 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра на ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2350/18(914/3089/20) про відмову у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра про перегляд за виключними обставинами рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 у справі №14/2350/18(914/3089/20).

Відповідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.06.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Гриців В.М. - головуючий суддя, члени колегії судді Бонк Т.Б., Зварич О.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 (в складі колегії суддів Гриців В.М. - головуючий суддя, члени колегії судді Бонк Т.Б., Зварич О.В.) відкрито апеляційне провадження та витребувано матеріали справи №914/2350/18 (914/3089/20) в Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 задоволено заяву представника ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра адвоката Камінської С.М. про відвід суддів Гриців В.М. та Зварич О.В. від розгляду апеляційної скарги ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра на ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2350/18(914/3089/20), апеляційну скаргу передано для здійснення автоматизованого розподілу в порядку встановленому статтею 32 ГПК України з метою заміни відведених суддів.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Бонк Т.Б., Галушко Н.А.

25.07.2023 на адресу суду надійшло пояснення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_8 , у яких заявник просить залишити оскаржену ухвалу без змін.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.07.2023 призначено розгляд апеляційної скарги на 06.09.2023.

30.08.2023 на адресу суду надійшов відзив Львівської міської ради на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити оскаржену ухвалу без змін.

05.09.2023 на адресу суду надійшли пояснення представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_1 , адвоката Кравчука П.І., у яких третя особа просить залишити оскаржену ухвалу без змін.

В судовому засіданні 06.09.2023 представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала, просила оскаржену ухвалу скасувати, задоволити заяву відповідача про перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 у цій справі за виключними обставинами та ухвалити нове рішення, яким відмовити Львівській міській раді у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача проти задоволення вимог апеляційної заперечила, просила оскаржену ухвалу залишити без змін.

Представники третіх осіб та треті особи, присутні в судовому засіданні, надали суду пояснення щодо аргументів на спростування доводів апеляційної скарги, просили оскаржену ухвалу залишити без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, присутніх в судовому засіданні, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст заяви про перегляд рішення суду першої інстанції за виключними обставинами та оскарженої ухвали.

Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра про зобов`язання передати будівлю гуртожитку по вул. Білоцерківській, буд. 10 у м. Львові у комунальну власність територіальної громади м. Львова; скасування державної реєстрації права власності на об`єкт житлової нерухомості загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26685035 (державна реєстрація від 11.03.2009), (підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності №С-02909 від 23.05.2009); скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості загальною площею 545,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26685203 (державна реєстрація від 11.03.2009 р.), підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності №С-02910 від 23.02.2009 р.) (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (зміну предмета позову)).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 позов задоволено частково, зобов`язано Приватне акціонерне товариство Львівський електроламповий завод Іскра передати у комунальну власність територіальної громади м. Львова будівлю під літ. А-9 (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Білоцерківська, будинок 10.

Вказане рішення залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.01.2022.

04.02.2022 відповідач звернувся до Господарського суду Львівської області із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами, у якій просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 в частині, в якій зобов`язано ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра передати у комунальну власність територіальної громади м. Львова будівлю під літ. А-9 (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Білоцерківська, 10.

Заяву обґрунтовано тим, що задовольняючи позов Львівської міської ради про безоплатну передачу відповідачем гуртожитку в комунальну власність суд керувався підпунктом «б» п.1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», проте 20.10.2021 Конституційний Суд України Другий Сенат у справі №3-181/2020(440/20) ухвалив рішення, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) підпункт «б» п.1 ч.3 ст.14 вказаного Закону про безоплатну передачу гуртожитку без згоди власника. Датою відкриття заявником виключних обставин є 21.10.2021, момент опублікування рішення Конституційного суду на офіційному сайті Конституційного суду України.

Місцевий господарський суд, постановляючи оскаржену ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача, дійшов наступних висновків:

- позивач у позовній заяві будь-яким чином (прямо чи опосередковано) не вказував про компенсацію чи часткову компенсацію вартості гуртожитку, про спір між сторонами саме з такого приводу не заявлено на вирішення суду, не свідчать про таке і долучені до матеріалів справи документи та матеріали, як вбачається з тексту позовної заяви та рішення суду, позивач посилався на законодавчі норми Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» щодо безоплатної передачі гуртожитків до комунальної власності;

- посилання заявника на те, що з прийняттям Рішення другого сенату Конституційного суду України у справі №3-181/2020(440/20) щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» Конституційний Суд України з`явились виключні обставини для перегляду та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 у справі № 914/2350/18(914/3089/20) є безпідставними, оскільки в самому Рішенні другого сенату Конституційного суду України у справі №3-181/2020(440/20) ухвалено: визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), підпункт «б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 4 вересня 2008 року № 500-VІ зі змінами. Підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року № 500-VІ зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

- на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення судом першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Узагальнені доводи апелянта (заявника) та інших учасників справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржену ухвалу постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування висновків Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини. На підтвердження зазначеного апелянт наводить наступні доводи:

- суд не врахував висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 27.09.2022 та від 14.06.2023 у справі №924/57/19, від 16.12.2022 у справі №911/15/18, про те, що рішення Конституційного Суду України поширюються на правовідносини, які виникли до його ухвалення, та є підставою для перегляду рішень за виключними обставинами, якщо рішення суду ще не виконане;

- підпункт «б» п.1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не відповідав Конституції України з моменту його прийняття, а не лише після того, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021;

- гарантуючи право на перегляд рішення за виключними обставинами, законодавець мав на меті забезпечити поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у його справі положень закону, які не відповідали Конституції України, отже, йдеться про надання заявнику права на застосування інституту restitutio in integrum (повернення сторін до первісного юридичного стану) після ухвалення рішення КСУ;

- оскільки справу було вирішено на підставі неконституційного закону (його окремих положень), відповідач повинен мати змогу одержати сатисфакцію внаслідок порушення своїх прав, і саме для цього відповідач звернувся із заявою про перегляд справи за виключними обставинами, а суд має керуватися конституційним принципом, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність, насамперед щодо питань, коли внаслідок дії неконституційного закону були порушені її права.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу навів пояснення щодо фактичних обставин спору та на спростування доводів апелянта зазначив, що за ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення, і у спірному випадку, рішення Господарського суду Львівської області проголошено 31.08.2021, а Конституційним Судом України рішення ухвалено 20.10.2021. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення судом першої інстанції положення норми п.п. «б» п.1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» були чинними та підлягали застосуванню. Окрім того, позивач покликається на те, що Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979 визнає, що публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотну дію в часі.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_8 , у поясненнях щодо апеляційної скарги зазначила, що відповідно до ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в редакції, чинній станом на 31.08.2021, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку. Проте, у рішенні Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 не визначено конкретного способу передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м.Львова і, на переконання третьої особи, для виконання рішення суду про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м.Львова можна застосувати будь-який спосіб передачі, передбачений чинними нормами закону.

Також третя особа пояснила, що оскільки між ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра» та територіальною громадою м.Львова не було досягнуто згоди щодо передачі гуртожитку на умовах попередньої компенсації або безоплатно, в судовому порядку вирішувалось лише питання по факту передачі без конкретизації способу, а за змістом ч.5 ст.320 ГПК України при перегляді справи за виключними обставинами суд не вправі виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні рішення, яке переглядається. Третя особа наголошує, що рішенням суду не було зобов`язано власника передати гуртожиток у власність територіальної громади на безкомпенсаційній основі, тому таке не підлягає перегляду за виключними обставинами з підстав невідповідності Конституції України п.п. «б» п. 1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Окрім того, ОСОБА_8 , як мешканка гуртожитку, зазначає, що в збудованому у 1968 році гуртожитку з часу його приватизації у 2009 році по 2023 рік власник не проводив жодних ремонтних робіт, хоча мешканці щомісячно оплачують комунальні платежі, які передбачають статтю для проведення ремонтних робіт, тому у випадку майбутнього спору відносно визначення способу передачі гуртожитку у власність територіальної громади необхідно врахувати те, що власник, здійснивши безкоштовну приватизацію гуртожитку, в період 2009-2023 не поніс жодних витрат на покращення його стану і тим більше зобов`язаний компенсувати на рахунок територіальної громади суми комунальних платежів мешканців, які не були використані за їх цільовим призначенням для проведення ремонтних робіт.

Адвокат третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_1 , у поясненнях щодо апеляційної скарги зазначив, що вважає оскаржену ухвалу по суті правильним вирішенням заяви відповідача, хоча не погоджується з мотивами суду першої інстанції і вважає, що вони повинні бути змінені.

Так, представник третьої особи вказує, що в ході судового розгляду справи по суті в суді першої інстанції позиція відповідача полягала у тому, що в спірний період гуртожитки не відносились до об`єктів державного житлового фонду, а тому новостворене відкрите акціонерне товариство мало право вносити спірний гуртожиток в статутний фонд; реалізувати своє право на житло ПрАТ «ЛЕЗ «Іскра» мешканцям гуртожитку абсолютно не заважає, оскільки не перешкоджає їх проживанню в гуртожитку та не здійснює жодних дій, направлених на позбавлення мешканців гуртожитку права на проживання в ньому; на даний час у справі №914/2350/8 про банкрутство ПрАТ «ЛЕЗ «Іскра» триває процедура розпорядження майном, відсутні правові підстави для передачі в комунальну власність територіальної громади м.Львова будівлю гуртожитку. Жодного разу відповідач не ставив питання про дійсну вартість нерухомого майна.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021 визнано неконституційним лише п.п.1 ч.3 ст.14 цього Закону, всі інші норми залишаються чинними. Вказаний пункт передбачає передачу гуртожитків на безкомпенсаційній основі, пункт 2 ч.3 ст.14 цього Закону передбачає передачу гуртожитків на частково компенсаційній основі, а пункт 3 на компенсаційній основі. Усі три пункти ч.3 ст.14 цього Закону у підпунктах «б» передбачають можливість передачі гуртожитків за рішенням суду. Представник наголошує, що Західний апеляційний господарський суд у постанові від 09.03.2023 вказав, що решта норм закону є чинними та підлягають до застосування у спірних правовідносинах у цій справі. З мотивувальної частини рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 вбачається, що правовою підставою для задоволення позову є в цілому норма ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», і ні в резолютивній, ні в мотивувальній частині не зазначено на підставі якого пункту, а тим паче підпункту, ч.3 ст.14 цього Закону слід передати у комунальну власність гуртожиток по вул.Білоцерківська, 10, у м.Львів.

Таким чином, як зазначає представник третьої особи, суд не вказував на якій основі (безкоменсаційній, частково компенсаційній чи компенсаційній) гуртожиток підлягає передачі у власність територіальної громади м.Львова, а отже, суд не зобов`язував передавати гуртожиток на безкомпенсаційній основі. Так само і позовна заява Львівської міської ради містила посилання в цілому на норму ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» і не містила вимоги про передачу гуртожитку на безкомпенсаційній основі.

Представник третьої особи також зауважує, що у разі якщо відповідач вважає, що існують якість проблеми з виконанням рішення суду, то він не позбавлений можливості клопотати про роз`яснення рішення суду в порядку ст.245 ГПК України, а також про встановлення чи зміну способу або порядку його виконання, а питання компенсації вартості гуртожитку може мати значення виключно на стадії виконання судового рішення, а не на етапі його перегляду за виключними обставинами.

Фактичні обставини справи, встановлені в рішенні суду першої інстанції, яке відповідач просить переглянути за виключними обставинами.

Гуртожиток по вул. Білоцерківській, 10, в м. Львові збудований Державним підприємством Львівський електроламповий завод ВО Іскра (рік забудови 1968) та призначений для проживання одиноких громадян на період їх роботи на підприємстві.

Приватне акціонерне товариство Львівський електроламповий завод Іскра (яке є правонаступником ВАТ Іскра) є власником спірного гуртожитку, а також вбудованого в ньому кафе, згідно свідоцтв про право власності від 23 лютого 2009 року №С-02909 та №С-02910, виданих ВАТ Іскра за наказом Управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради від 23 лютого 2009 року №440-НЖ-С, про що здійснено відповідні записи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №230876715 від 03.11.2020 з відповідними записами додано до позовної заяви).

Під час приватизації Державного підприємства Львівський електроламповий завод ВО Іскра будівлю гуртожитку по вул. Білоцерківська, 10 в м. Львові було приватизовано в складі цілісного майнового комплексу та включено до статутного фонду новоствореного Відкритого акціонерного товариства Іскра.

На виконання Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків Львівська міська рада прийняла ухвалу від 07.02.2013 №2082 Про затвердження Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Львова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2012-2015 роки, зі зміною передачі гуртожитків з 2012-2015 років на 2013 рік.

Згідно з пунктами 2.1, 3.4 Програми, передачі у власність територіальної громади м. Львова та приватизації мешканцями підлягають гуртожитки, які є об`єктами права державної власності, та гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. Передача гуртожитків, що є об`єктами приватної власності, у власність територіальної громади м. Львова здійснюється на договірних умовах відповідно до чинного законодавства.

Додатком 1 до Програми є Перелік гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади м. Львова у 2013- 2015 роках, до якого включено, в тому числі, 9-ти поверховий гуртожиток по вул. Білоцерківській, 10, загальною площею 4 873,7 кв.м., рік забудови 1968, що належить на праві приватної власності ПАТ Іскра.

Листами Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.01.2018 №34-вих-378 (адресований генеральному директору ПАТ Іскра М. Костіву), та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 19.11.2019 р. №34-вих-8247 (адресований генеральному директору ПАТ Іскра М. Костіву), повідомлялось керівні органи ПАТ Іскра (правонаступником якого є ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра), що до Львівської міської ради та районної адміністрації надходять численні звернення мешканців гуртожитку на вул. Білоцерківській, 10, щодо передачі гуртожитку у власність територіальної громади м. Львова, та було висловлено прохання відповідно до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків розглянути можливість передачі вказаного гуртожитку у власність територіальної громади м. Львова на безкомпенсаційній основі.

Листом ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра від 28.12.2019 р. №12/1570 у відповідь на лист Сихівської районної адміністрації №434-вих-8247 від 19.11.2019 р. повідомило, що гуртожиток по вул. Білоцерківська, 10, має статус гуртожитку для проживання одиноких громадян. Також у листі зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 14 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, гуртожитки що були включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) передаються у власність територіальних громад за умови попередньої повної компенсації вартості гуртожитку або безоплатно, за умови згоди на це власника гуртожитку. Оскільки спільної згоди між ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра та територіальною громадою м. Львова не було досягнуто, вищевказаний гуртожиток перебуває у власності підприємства.

Позивач, посилаючись на приписи Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків звернувся з позовом до ПрАТ Львівський електроламповий завод Іскра про зобов`язання останнього передати будівлю гуртожитку по вул. Білоцерківській, буд. 10 у м. Львові у комунальну власність територіальної громади м. Львова, скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості загальною площею 4873,7 кв.м., та на об`єкт нерухомості загальною площею 545,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (зміну предмета позову)).

Короткий зміст висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, яке відповідач просить переглянути за виключними обставинами.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 зобов`язано Приватне акціонерне товариство Львівський електроламповий завод Іскра передати у комунальну власність територіальної громади м. Львова будівлю під літ. А-9 (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Білоцерківська, будинок 10.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов наступних висновків, з якими погодився суд апеляційної інстанції в постанові від 27.01.2022:

- відповідачем не доведено того, що спірний гуртожиток було побудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками, зокрема самим же відповідачем, за власні або залучені кошти, відтак, зважаючи на норми ч.4 ст.1, п.4 ч.1 ст.3 Закону України Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків дія цього Закону поширюється на гуртожиток по вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові, що був включений до статутного капіталу ВАТ Іскра у процесі приватизації об`єктів нерухомості цілісного майнового комплексу Державного підприємства Львівський електроламповий завод ВО Іскра;

- відповідно з ч.1 ст.14 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад;

- відповідно до ч.3 ст.14 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку;

- з наявного в матеріалах справи листування вбачається, що сторони не змогли досягти згоди щодо вирішення питання передачі спірного гуртожитку до комунальної власності на безкомпенсаційній основі;

- відповідач маючи необхідну інформацію щодо майна (гуртожитку) та набуття його у приватну власність, не вчиняє необхідних дій для вирішення питання щодо передачі відповідного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Львова;

- відповідно до п.4 ч.1 ст.5 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування, відтак, спірний гуртожиток підлягає передачі у власність територіальної громади за рішенням суду;

- примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням конституційних прав, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується ст. 41, 47 Конституції України (відповідає правовим висновкам Верховного суду, викладеним у постановах від 29.07.2019 у справі №927/224/18, від 07.07.2020 у справі №927/513/19).

Також суд відмовив у задоволенні позовних вимог про передачу будівлі гуртожитку в цілому, тобто разом з вбудованим кафе (на 50 місць) загальною площею 545,6 кв.м., та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В цій частині сторони погодилися з рішенням суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п.1 чт.3 ст.320 ГПК України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане;

Відповідно до ч.5 ст.320 ГПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Зі змісту рішення суду першої інстанції від 31.08.2023, яке просить переглянути відповідач за виключними обставинами, вбачається, що суд ухвалив зобов`язати Приватне акціонерне товариство Львівський електроламповий завод «Іскра» передати у комунальну власність територіальної громади м. Львова будівлю під літ. «А-9» (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Також у рішенні міститься посилання на ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (в редакції чинній, станом на 31.08.2021) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Після ухвалення рішення суду 31.08.2021, підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з рішенням Конституційного Суду №7-р(II)/2021 від 20.10.2021, на що відповідач покликається як на підставу для перегляду рішення суду за виключними обставинами.

Як правильно вказав суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, Львівська міська рада в позовній заяві будь-яким чином (прямо чи опосередковано) не вказувала про компенсацію чи часткову компенсацію вартості гуртожитку, про спір між сторонами саме з такого приводу не заявлено на вирішення суду, не свідчать про таке і долучені до матеріалів справи документи та матеріали. Як вбачається з тексту позовної заяви та рішення суду, позивач посилався на законодавчі норми Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» щодо безоплатної передачі гуртожитків до комунальної власності.

Також суд першої інстанції в оскарженій ухвалі вказав, що із врахуванням того, що рішенням Конституційного Суду №7-р(II)/2021 від 20.10.2021 підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 № 500-VІ, зі змінами визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, наразі механізм правового регулювання передачі гуртожитку на безкомпенсаційній основі за рішенням суду, який був передбачений у п.п. «б» п.1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», під правове регулювання якого, виходячи зі змісту позову Львівської міської ради, підпадають спірні правовідносини, відсутній.

Як вбачається зі змісту письмових заяв та пояснень сторін та третіх осіб, учасниками справи не заперечується твердження суду першої інстанції про відсутність на момент перегляду рішення за виключними обставинами механізму правового регулювання передачі гуртожитку на безкомпенсаційній основі за рішенням суду, який був передбачений у п.п. «б» п.1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та втратив чинність.

У пункті 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду №7-р(II)/2021 від 20.10.2021 ухвалено: підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 №500-VІ, зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (а.с.46, том 4).

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У п.6.7-6.11 постанови Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №924/57/19, на правові висновки у якій покликається скаржник, суд касаційної інстанції щодо застосування норми ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» зазначив, що пунктом 1 частини третьої статті 320 ГПК України як виняток з цього загального підходу визначено, що встановлена Конституційним Судом України, зокрема, неконституційність закону чи його окремих положень, є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у тому разі, якщо це судове рішення набрало законної сили, однак ще не виконане.

Застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.

Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Вирішуючи господарський спір, суд застосовує правовий акт, а у випадку, якщо дійде висновку, що правовий акт суперечить Конституції України, не застосовує його з дотриманням порядку, встановленого частиною шостою статті 11 ГПК України, і, вирішивши таким чином спір, встановлює стан правової визначеності у відносинах між сторонами.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Проте нормою пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК України встановлено виняток для випадків, коли рішення суду ще не виконане, тобто коли наслідки, передбачені ним, остаточно не настали.

Також відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного суду від 27.09.2022 та від 14.06.2023 у справі №924/57/19, від 16.12.2022 у справі №911/15/18, на необхідність застосування яких до спірних правовідносин покликається апелянт у скарзі, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, відповідно до частини третьої статті 320 ГПК України є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

Слід зазначити, що перелічені постанови Верховного Суду прийнято у справах з подібними до спірних правовідносинами, проте у справі №924/57/19 предметом позову було зобов`язання вчинити дії і судовим рішенням, що переглядалось за виключними обставинами була постанова суду апеляційної інстанції, якою задоволено позов міської ради та зобов`язано відповідача вчинити дії з передачі визначених кімнат гуртожитку у власність територіальної громади шляхом підписання акта приймання-передачі; у справі №911/15/18 предметом позову було зобов`язання передати гуртожитки до комунальної власності територіальної громади і судовим рішенням, що переглядалось за виключними обставинами було рішення суду першої інстанції, яким позов міської ради задоволено, зобов`язано відповідачів передати передати до комунальної власності міста в особі міської ради гуртожиток за актом приймання-передачі.

Таким чином, у справах №924/57/19 та №911/15/18 судовими рішеннями, які переглядались за виключними обставинами, було зобов`язано передати гуртожитки в комунальну власність на безкомпенсаційній основі шляхом підписання акта приймання-передачі.

Натомість, у цій справі, визначення способу передачі гуртожитку не було предметом розгляду при ухваленні рішення суду першої інстанції, яке відповідач просить переглянути за виключними підставами.

Так, як вбачається з прохальної частини позовної заяви Львівської міської ради (а.с. 1-8, том 1), першою позовною вимогою було зобов`язати відповідача ПрАТ «Іскра» передати будівлю гуртожитку по вул. Білоцерківська, буд.10 у м.Львові у комунальну власність територіальної громади м.Львова.

У рішенні суду міститься посилання на ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» з усіма трьома підпунктами, та на підставі п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (відповідно до якої передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування), зроблено висновок про те, що спірний гуртожиток підлягає передачі у власність територіальної громади за рішенням суду.

При цьому, норми частини третьої ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (за винятком підпункту «б»), а також норми п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є чинними та підлягають до застосування до спірних правовідносин.

Отже, рішення суду першої інстанції про зобов`язання відповідача передати в комунальну власність територіальної громади гуртожитку ухвалене на підставі норм Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» які є чинними на момент постановлення оскарженої ухвали, натомість норма п.п. «б» п.1 ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яка втратила чинність з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України про її неконституційність, визначала лише один з трьох способів передачі гуртожитку у власність територіальної громади.

Спосіб передачі гуртожитку на підставі чинних норм ч.3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» може бути узгоджено сторонами на договірних засадах або за рішенням суду за позовом місцевої ради чи власника гуртожитку.

Відтак, враховуючи те, що відповідно до вимог ч.5 ст.320 ГПК України при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заяви відповідача про перегляд судового рішення за виключними обставинами та скасування рішення суду першої інстанції від 31.08.2021 у цій справі і, відповідно, для задоволення вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Водночас, апеляційний суд відхиляє викладені у поясненнях третьої особи доводи про необхідність зміни мотивувальної частини оскарженої ухвали суду першої інстанції, з огляду на межі перегляду справи в суді першої інстанції, встановлені у ст.269 ГПК України.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Львівський електроламповий завод Іскра №112/2013юр. від 29.06.2023 (вх.ЗАГС. №01-05/2046/23 від 30.06.2023) відмовити.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/2350/18 (914/3089/20) залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 18.09.2023.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.