УХВАЛА

м. Київ

22.09.2023Справа № 910/4772/23
За заявою Моторного (транспортного) страхового бюро України про ухвалення додаткового рішення у справі №910/4772/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 18487 грн

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України 1855,72 грн пені, 4360,96 грн 3% річних та 12270,35 грн інфляційних втрат за договором страхування № АІ/5543447. Вимоги позову обґрунтовані тим, що на відповідача відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено обов`язок з відшкодування шкоди за рахунок фонду захисту потерпілих у зв`язку із недостатністю коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом, а саме ПрАТ "СК "СКАЙД".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4772/23, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

У позовній заяві позивачем також ставилося питання про розподіл судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору у суму 2684 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4772/23, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання)

Через загальний відділ діловодства суду 27.04.2023 представником відповідача було подано до суду відзив, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, і пропуском строків позовної давності, а також ставилося питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн

Одночасно, цього ж дня відповідачем було подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до закінчення касаційного перегляду справи № 910/16820/21 Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою суду від 28.04.2023 клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №910/4772/23 було задоволено та зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/16820/21 за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року та на рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2022 року.

На електронну адресу суду 01.05.2023 позивачем надіслано відповідь на відзив.

На електронну адресу суду 04.08.2023 від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 09.08.2023 поновлено провадження у справі № 910/4772/23 та на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позов залишено без розгляду, оскільки позивачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про залишення позову без розгляду.

Через загальний відділ діловодства суду 14.08.2023 відповідачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом при залишенні позову без розгляду не було вирішено питання про розподіл судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені відповідачем у цій справі. У вище вказаній заяві відповідач просить суд покласти на позивача 2000 грн понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в межах цієї справи.

Ухвалою суду від 15.08.2023 прийнято до розгляду заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України про ухвалення додаткового рішення у справі №910/4772/23. Також з метою забезпечення сторонам дотримання принципів змагальності, рівності в судочинстві, а також реалізації права позивача на наведення своїх доводів, міркувань і заперечень проти вище зазначеної заяви відповідача, відповідною ухвалою суду позивача було повідомлено про прийняття до розгляду заяви відповідача про розподіл судових витрат та встановлено останньому строк для подання письмових пояснень чи заперечень стосовно заявленого відповідачем клопотання про ухвалення додаткового рішення про покладення на позивача понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.

На електронну адресу суду 18.08.2023 представник позивача надіслав заперечення щодо ухвалення додаткового рішення, у яких зазначив, що внаслідок постійної зміни судової практики та різного трактування норм чинного законодавства Верховним Судом, позивачем було прийнято рішення щодо залишення позовної заяви без розгляду, оскільки в такому випадку особа має право повторно звернутися до суду із цим позовом.

У своїх письмових запереченнях позивач зазначив, що відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження необґрунтованості дій, які були здійсненні позивачем в ході розгляду даної справи та в чому вони полягали. А тому на думку позивача застосування відповідачем положень ч. 6 ст. 130 ГПК України, з посиланням на ч. 5 цієї статті є упередженими та такими, що не відповідають дійсності, адже позивач вважає, що усі його дії в рамках цього судового процесу є обґрунтованими та такими, що здійснювалися ним на власний розсуд виключно в рамках ГПК України задля вирішення спору судом.

На думку позивача, наведені відповідачем у заяві про ухвалення додаткового рішення норми ГПК України стосуються випадків при відмові у позові, а не залишенні його без розгляду.

Враховуючи, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання, то суд вважає за можливе розглянути заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення без виклику сторін.

У зв`язку з перебуванням судді Сташківа Р.Б. у щорічній відпустці, подана відповідачем заява розглядається суддею у межах встановлених строків після виходу з відпустки.

Розглянувши вище вказану заяву відповідача, суд дійшов висновку про її задоволення з огляду на наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною 2 статті 226 ГПК України передбачено, що про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до частини 5 статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Процедура розгляду заяви про розподіл судових витрат у випадку залишення позовної заяви без розгляду має здійснюватися з урахуванням особливостей, визначених частиною 5 статті 130 ГПК України, та з урахуванням загальної чи спрощеної процедури позовного провадження, яка застосовувалася щодо розгляду позовної заяви в конкретній справі. У такому випадку процесуальним законом відповідачу надається право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, яким він може скористатись або не скористатись.

Задоволення заяви про компенсацію здійснених витрат відповідача відповідно до частини 5 статті 130 ГПК України не є усуненням судом неповноти судового рішення, а залежить виключно від волевиявлення самого відповідача, не передбачає дискреційних повноважень та власної ініціативи суду щодо розгляду вказаного питання, на противагу приписам статті 244 ГПК України.

Ухвала суду про компенсацію судових витрат після закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду є судовим рішенням про розподіл судових витрат, яке приймається за наслідком розгляду відповідного клопотання відповідача з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності сторін.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 7.37 - 7.39 постанови від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21.

Відтак, з урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду питання щодо компенсації здійсненних відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, при залишенні позову без розгляду вирішується судом виключно на підставі відповідної заяви відповідача, та у порядку передбаченому частинами 5, 6 статті 130 ГПК України.

Згідно з частиною 6 статті 130 ГПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Положеннями абзацу 1 частини 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що ним ставилося питання про покладення на позивача витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Так відповідачем на підтвердження понесених витрат до відзиву були додані наступні належні та допустимі докази:

- копія договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права від 12.10.2021, укладеного між відповідачем та Адвокатським об`єднанням "ІНС.ЛОУ Груп" в особі голови Проц А.В. (далі - Договір);

- копія довіреності від 06.12.2022 № 6-01/52, видана позивачем адвокату Проц А.В. на виконання умов Договору, якою цього адвоката уповноважено представляти інтереси позивача, зокрема, у судових органах;

- копія додаткової угоди №904 від 28.03.2023 до вище вказаного Договору від 12.10.2021;

- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Проц А.В. серії КС №9406/10 від 18.09.2020;

- копія посвідчення вказаного адвоката №9406/10 від 18.09.2020.

Дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження факту наданих адвокатом послуг та понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до пункту 1.1 Договору позивач як Замовник доручив, а адвокат Проц А.В. як Виконавець за винагороду прийняв на себе зобов`язання надавати послуги у сфері права (далі - послуги). Послуги, що надаються на підставі Договору, складаються з комплексу дій та/чи самостійних операцій, необхідних і достатніх для досягнення мети, визначеної Замовником, за конкретними дорученнями Замовника.

Підпунктом 5.2.4 пункту 5.2 Договору передбачено, що вартість послуг, що надаються Виконавцем у справах, у яких Замовник є відповідачем, складає у справі, в якій ціна позову становить 10000 грн і більше, 2000 грн.

Згідно з пунктом 5.3 Договору оплата здійснюється Замовником шляхом перерахування суми винагороди на рахунок Виконавця на підставі Акта приймання-передачі наданих послуг, який складається Виконавцем раз на місяць та передається Замовнику у місяці, наступному за звітним.

Відповідно до додаткової угоди №904 від 28.03.2023 до Договору Замовником було передано, а Виконавцем прийнято завдання на ведення від імені Замовника, зокрема, і цієї судової справи, а також визначено вартість цієї послуги у сумі 2000 грн.

Пунктом 2 цієї Додаткової угоди передбачено, що оплата послуг Виконавця в розмірі, який вказаний в п.1 цієї угоди, здійснюється Замовником шляхом безготівкового перерахунку коштів на поточний рахунок Виконавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання сторонами Акту про виконані роботи.

Отже, за умовами Договору та Додаткової угоди сума гонорару адвокату є фіксованою та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а умови щодо його оплати містять відкладальну обставину, і у разі завершення розгляду справи (зокрема і шляхом залишення позову без розгляду) є неминучими, і підлягають розподілу за результатами розгляду справи, враховуючи положення частини 8 статті 129 ГПК України, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.

Відповідач зазначає, що на виконання Договору та вказаної Додаткової угоди адвокатом Процом А.В. було здійснено представництво інтересів відповідача у справі №910/4772/23, зокрема, але не виключно, шляхом підготування і подання відзиву по справі та клопотання про зупинення провадження (вказані заяви складені за підписом цього адвоката).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з абзацом другим частини 2 статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, у Договорі № 4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права від 12.10.2021 та додатковій угоді №904 від 28.03.2023 до Договору сторони узгодили, що зазначений вище розмір суми гонорару адвокату є фіксованим та не змінюється в залежності від обсягу послуг/робіт та витраченого адвокатом (адвокатським об`єднанням) часу на надання правової допомоги.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Згідно з статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19 наведений правовий висновок про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, частиною 5 статті 129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, відповідно до частини 5 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід / Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Судом встановлено, що розмір заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, є обґрунтованим та відповідає критеріям розумності, співмірності із ціною позову.

Частиною 6 статті 126 ГПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, позивачем не доведено суду, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу не мають характеру необхідності, що їх розмір є нерозумним та невиправданим. Позивачем не доведено перед судом, що заявлений відповідачем розмір таких витрат є необґрунтовано високим та не відповідає існуючим ринковим цінам на аналогічні послуги.

Що ж стосується письмових заперечень позивача щодо ухвалення додаткового рішення та покладення на нього витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд зазначає також наступне.

У поданих позивачем запереченнях проти заяви відповідача останній вказує на відсутність в його діях протиправної поведінки, оскільки вважає, що усі його дії в межах цього судового процесу є обґрунтованими та здійснювалися ним виключно в рамках ГПК України, на власний розсуд виключно задля вирішення спору судом, а клопотання про залишення позову без розгляду було подано внаслідок різного трактування норм чинного законодавства та зміни Верховним Судом його попередньої практики про задоволення аналогічних позовів позивача.

Тому позивач вважає, що це унеможливлює покладення на нього обов`язку з відшкодування витрат відповідача.

Оскільки положення частини 5 статті 130 ГПК України не встановлюють конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, то такі слід встановлювати суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. Така позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 905/460/21.

Звернення позивача до суду із позовом та відкриття провадження у справі вимагає від іншого учасника справи - відповідача вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності відкриття провадження у справі: вивчення позовної заяви, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовки відзиву на позов, інших заяв по суті справи чи заяв з процесуальних питань, ознайомлення з матеріалами справи тощо. Як було зазначено судом вище учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

Тому і у випадку залишення позовної заяви без розгляду мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням позивача із позовом та відкриттям провадження у судовій справі.

Суд вважає, що у такому випадку у нього немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність дій позивача при поданні позову, оскільки така особа реалізує своє право на судовий захист, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України) про залишення позову без розгляду, усвідомлюючи наслідки такої поведінки.

Залишення позову без розгляду з підстави встановленої пунктом 5 частини 1 статті 226 ГПК України можливе виключно до початку розгляду справи по суті та за наслідком диспозитивної реалізації позивачем своїх прав як на подачу позову, так і на послідуюче волевиявлення про залишення його без розгляду, що унеможливлює здійснення оцінки судом відповідної подачі позову на предмет недобросовісності дій позивача чи необґрунтованості такого позову.

Більш того, чинне господарське процесуальне законодавство України не обтяжує позивача обов`язком обґрунтування своїх дій при поданні заяви про залишення позову без розгляду в порядку, визначеному пунктом 5 частини 1 статті 226 ГПК України.

Відповідачем при реалізації свого права на професійну правничу допомогу були понесені судові витрати, оскільки, у цьому випадку, він звернувся за правничою допомогою до адвоката, а відтак міг розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні позову.

Тому суд вважає, що у випадку залишення позову без розгляду за заявою позивача (дія спричинена його поведінкою) відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

На переконання суду, оцінка необґрунтованості дій позивача в розумінні положень частини 5 статті 130 ГПК України через призму застосування такого елементу принципу змагальності як те, що кожен повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (в контексті покладення обов`язку на відповідача доведення необґрунтованості дій позивача) може мати місце виключно у випадку, коли закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду перебувало в полі правової волі відповідача, а в іншому ж випадку слід застосовувати такий елемент змагальності як те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ситуація, за якої є неможливими оцінка та фактичне існування ознак недобросовісності, зловживання чи незаконності в діях позивача, що зумовили залишення позову без розгляду, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією ним своїх прав на судовий захист у рамках ініційованого позивачем судового спору. У даному випадку (залишення позову без розгляду з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 226 ГПК України) не є необхідними такі ознаки, як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець у такому випадку чітко визначив інший термін - "необґрунтованість", який є відмінним від наведених, а, заявляючи про залишення позову без розгляду із зазначеної підстави, позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням ним таких процесуальних дій, в т.ч. передбачених частиною 5 статті 130 ГПК України.

Подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити, і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а, отже, необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 902/136/21 та від 16.02.2023 у справі № 917/243/22.

По своїй суті залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 ГПК України і є свідченням необґрунтованості дій позивача, який реалізуючи свої права на звернення з позовом до суду породив необхідність несення відповідачем витрат з метою організації свого захисту в межах відповідного судового провадження, однак в послідуючому фактична необхідність цього була нівельована знову ж таки за наслідками диспозитивної реалізації позивачем своїх прав щодо залишення позову без розгляду, на що за будь-яких обставин відповідач не міг вплинути.

Відтак, з огляду на наведені положення процесуального законодавства, правові висновки Верховного Суду та дослідивши питання відповідності розміру заявлених позивачем витрат критеріям розумності, співмірності та пропорційності до предмета спору у даній справі, суд вбачає наявність правових підстав для покладення на позивача обов`язку в порядку частини 5 статті 130 ГПК України з компенсації понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн.

Виходячи з вище викладеного та керуючись статтями 129, 130, 232-235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/4772/23 задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (Україна, 36023, Полтавська область, місто Полтава, вул. Колективна, будинок 10; ідентифікаційний код 37686922) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (Україна, 02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 8; ідентифікаційний код 21647131) 2000 грн (дві тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, і може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені статтями 254-257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.