ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2023 р. Cправа № 902/845/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом керівника Хмільницької окружної прокуратури (22000, Вінницька обл., місто Хмільник, вулиця Пушкіна, 34, ідентифікаційний код юридичної особи 02909909)

в інтересах держави в особі:

позивача: Калинівської міської ради (22400, Вінницька область, Хмільницький район, місто Калинівка, вулиця Нестерчука В., будинок 19, ідентифікаційний код юридичної особи 04326106)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" (23227, Вінницька обл., Вінницький р-н, село Агрономічне, садове товариство "Окружний" садівничий масив, пров. Світанковий, будинок 2 А, офіс 7, ідентифікаційний код юридичної особи 43352398)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (21027, Вінницька обл., м. Вінниця, вулиця Келецька, будинок 63, ідентифікаційний код юридичної особи 39767547);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

про витребування земельної ділянки

за участю:

прокурора - Моніч Л.В., згідно посвідчення

представник позивача - не з`явився

представників відповідача - Горичко В.І., Гарник В.В., у порядку самопредставництва

представника третьої особи ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області - Римський М.В., у порядку самопредставництва

третя особа - ОСОБА_1 - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 21.06.2023 року надійшла позовна заява керівника Хмільницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калинівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" про витребування у ТОВ "Пісок Поділля-К" у комунальну власність Калинівської міської ради земельної ділянки площею 2,00 га з кадастровим номером :03:000:0715 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калинівської міської ради Хмільницького району (колишньої Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2023 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 26.06.2023 судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 902/845/23 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 13.07.2023 року о 14:30 год.

03.07.2023 до суду від третьої особи ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надійшли пояснення на позовну заяву № б/н від 03.07.2023 (вх. № 01-34/6121/23 від 03.07.2023).

10.07.2023 до суду від позивача надійшов лист № 03-14/908 від 07.07.2023 (вх. № 01-34/6341/23 від 10.07.2023) у якому останній зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, розгляд справи проводити за відсутності представника позивача.

11.07.2023 до суду від третьої особи ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надійшли додаткові пояснення (вх. № 01-34/6427/23 від 11.07.2023).

13.07.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання № 13/07 від 13.07.2023 (вх. № 01-34/6514/23 від 13.07.2023) про відкладення судового засідання.

У судовому засіданні 13.07.2023 року суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/845/23 на 15.08.2023 о 14:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

25.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №24/07 від 24.07.2023 (вх. № 01-34/6862/23 від 25.07.2023) у якому останній проти позову заперечує з підстав зазначених у ньому, у задоволенні позову просить відмовити.

31.07.2023 до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив № 56-3544вих-23 від 31.07.2023 (вх. № 01-34/7063/23 від 31.07.2023).

10.08.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив № 10/08 від 10.08.2023 (вх. № 01-34/7412/23 від 10.08.2023).

Ухвалою від 15.08.2023 судом закрито підготовче провадження у справі № 902/845/23, призначено справу № 902/845/23 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 12.09.2023 о 12:00 год.

На визначену судом дату у судове засідання з`явились прокурор, представник третьої особи ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області та представники відповідача. Представник позивача та третя особа ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання позивач, третя особа ОСОБА_1 повідомлялись ухвалою суду від 15.08.2023, яку було надіслано на повідомлені суду електронні адреси учасників справи та за адресою місцезнаходження позивача та третьої особи.

Направлення судом ухвали рекомендованою кореспонденцією на адресу учасника є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання кореспонденції адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Верховного Суду від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19.

Про отримання ухвали позивачем свідчить довідка про доставку електронного листа (ухвали суду від 15.08.2023) до електронної скриньки позивача 18.08.2023 року.

Положеннями пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Приймаючи до уваги, що учасників справи було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а позивач та третя особа у свою чергу не скористалися наданим їм правом участі у розгляді справи і їх неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача та третьої особи ОСОБА_1 за наявними матеріалами. Судом також врахована заява позивача Калинівської міської ради про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили, у задоволенні позову просили відмовити.

Представник третьої особи позовні вимоги, з урахуванням поданих пояснень, підтримав та просив позов задовольнити.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні 12.09.2023 року суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для прийняття рішення по справі та орієнтовний час повернення.

Після виходу з нарадчої кімнати, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Керівник Хмільницької окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом в інтересах держави в особі Калинівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" про витребування у ТОВ "Пісок Поділля-К" у комунальну власність Калинівської міської ради земельної ділянки площею 2,00 га з кадастровим номером :03:000:0715 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калинівської міської ради Хмільницького району (колишньої Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області).

На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що за результатами вивчення стану законності при розпорядженні земельними ділянками державної власності на території Калинівської об`єднаної територіальної громади виявлено порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області у приватну власність громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується наступними обставинами.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель державної власності у власність громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0000 та з кадастровим номером :03:000:0715 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території бувшої Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради 21.08.2019 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0715 за ОСОБА_1 (номер запису про право власності 32975612, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216).

Прокурор зазначив, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 є незаконним, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-3710/20-15-СГ від 13.09.2015 безоплатно було надано у приватну власність земельну ділянку площею 1,00 га кадастровий номер :02:000:0211 для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області.

Зазначене підтверджує, що ОСОБА_1 на час отримання у власність спірної земельної ділянки згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9887/15-І9-СГ від 18.06.2019 уже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-3710/20-15-СГ від 13.09.2015.

З урахуванням встановлених обставин, прокурор вважає, що земельна ділянка площею 2,00 га кадастровий номер :03:000:0715 вибула із державної власності внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цих земельних ділянок - держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (на час видання наказу).

Надалі 13.12.2019 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0715, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" ().

Відповідно до актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0715 є ТОВ "Пісок Поділля-К" ().

З огляду на незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, прокурор з посиланням на положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України зазначив, що майно підлягає витребуванню у останнього набувача без необхідності визнання недійсними правочинів щодо такого майна.

Враховуючи, що органом, який на момент звернення з позовом наділений правом розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту с. Лісова Лисіївка, а також наділений повноваженнями щодо вжиття заходів до захисту порушеного інтересу територіальної громади є Калинівська міська рада, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у власність територіальної громади в особі Калинівської міської ради.

На обґрунтування підстав представництва держави в особі Калинівської міської ради, прокурором зазначено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження території територіальних громад Вінницької області» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Вінницької області. Згідно з додатком до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до переліку територіальних громад Вінницької області входить Калинівська територіальна громада з адміністративним центром територіальної громади м. Калинівка, до складу якої увійшла Лисоволисїївська сільська рада Хмільницького району.

27.05.2021 року набули чинності зміни до Земельного кодексу України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423- IX від 28.04.2021, пунктом 24 розділу X Перехідних положень якого передбачено, що землями комунальної власності і територіальних громад вважаюся всі землі державної власності, розташовані за межами населеного пункту у межах таких територіальних громад.

Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Калинівська міська рада Хмільницького району Вінницької області з огляду на норми чинного законодавства.

З метою захисту інтересів держави та територіальної громади, прокурор спонукав позивача до здійснення захисту цих інтересів самостійно.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Хмільницькою окружною прокуратурою 26.05.2023 скеровано на адресу Калинівської міської ради лист № 56-2504вих-23, в якому було повідомлено про порушення інтересів держави в особі Калинівської міської ради та з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави зазначено про необхідність повідомити чи вживалися/будуть вживатися Калинівською міською радою заходи щодо витребування земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0715 у комунальну власність територіальної громади, у тому числі в судовому порядку з повідомленням причин у разі невжиття таких заходів.

Калинівська міська рада у відповідь на звернення прокуратури листом від 30.05.2023 № 03-14/735 повідомила, що самостійно звертатись до суду з позовом про витребування зазначеної земельної ділянки не буде у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору та виклала прохання щодо здійснення прокуратурою представництва в суді порушеного інтересу та витребування земельної ділянки на користь територіальної громади.

Прокурор зазначив, що вказане свідчить про неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави, а відтак вбачаються правові підстави щодо звернення прокурора до суду із вказаним позовом з урахуванням положень ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

В подальшому, на виконання вимог абз.3 ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратурою направлено Калинівській міській раді лист від 20.06.2023 року у якому повідомлено, що окружною прокуратурою планується подання позовної заяви в інтересах держави в особі Калинівської міської ради про витребування на її користь земельної ділянки із кадастровим номером :03:000:0715.

Враховуючи, що Калинівською міською радою після звернень прокурора не вжито заходів спрямованих на повернення незаконно вибулої земельної ділянки, прокурор з метою усунення виявлених порушень та захисту інтересів держави в особі Калинівської міської ради просить витребувати у ТОВ "Пісок Поділля-К" на користь Калинівської міської ради земельну ділянку із кадастровим номером :03:000:0715 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калинівської міської ради Хмільницького району (колишньої Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області).

Позивач - Калинівська міська рада у заяві від 07.07.2023 № 03-14/908 (вх. № 01-34/6341/23 від 10.07.2023) позовні вимоги прокурора підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" у відзиві на позов проти позовних вимог заперечив, вважає їх передчасними та у задоволенні позову просив відмовити.

На обґрунтування своїх заперечень щодо позову відповідач зазначив, що з огляду на викладені прокурором у позовній заяві підстави позову господарський суд Вінницької області при вирішенні господарського спору має надати оцінку законності наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 року, на підставі якого земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0715 вибула із державної власності та перейшла у власність фізичної особи ОСОБА_1 , тобто з`ясувати питання, які безпосередньо та безумовно стосуються прав та інтересів фізичної особи.

На думку відповідача, господарський суд не наділений компетенцією визначати при вирішенні господарського спору обсяг прав фізичної особи, а отже об`єктивно позбавлений і можливості надати оцінку законності наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 року, яка перебуває в прямій залежності від наявності/відсутності права фізичної особи - ОСОБА_1 на отримання в 2019 році безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

За твердженням відповідача незаконність наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 року, на підставі якого земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0715 вибула із державної власності та перейшла у власність ОСОБА_1 не може бути встановлена іншим шляхом, ніж за судовим рішенням, ухваленим в порядку цивільного судочинства за наслідками вирішення спору про визнання вказаного наказу недійсним (незаконним) та про його скасування, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 28.04.2022 року у справі № 676/196/20 та від 12.06.2023 року у справі № 676/7428/19 прийнятих за наслідками розгляду спорів у правовідносинах, які за своїм змістом абсолютно подібні правовідносинам у справі N 902/845/23.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області у письмових поясненнях щодо позову зазначило, що 28.12.2018 року на адресу Головного управління надійшло клопотання гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га у власність, що розташована на території Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства. До клопотання гр. ОСОБА_1 було додано усі документи та графічні матеріали які передбачені положеннями статті 118 Земельного кодексу України та у клопотанні гр. ОСОБА_1 зазначив, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду цільового призначення не скористався.

За результатами розгляду клопотання гр. ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у наданні відповідного дозволу, Головним управлінням було прийнято наказ № 2-548/15-19-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 15.01.2019 року.

10.06.2019 року на адресу Головного управління надійшло клопотання гр. ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га, яка розташована на території Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

За результатами розгляду вищевказаного клопотання гр. ОСОБА_1 та у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у затвердженні проектної документації Головним управлінням було прийнято наказ від 18.06.2019 № 2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність". При прийнятті зазначеного наказу Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області діяло виключно в межах та в спосіб передбачений чинним законодавством.

Водночас Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області зазначило, що дійсно за гр. ОСОБА_1 до прийняття наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області№ 2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 про надання земельної ділянки у власність, вже було зареєстровано право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням - 01.03 для ведення особистого селянського господарства на території Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області площею 1,0 га (кадастровий номер::02:000:0211), що підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За твердженням Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, гр. ОСОБА_1 звертаючись 10.06.2019 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про затвердження землевпорядної документації та надання земельної ділянки у власність (повторно), фактично увів орган виконавчої влади в оману, оскільки зазначив, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному цільовому призначенню не скористався, а Головне управління не мало змоги та не було зобов`язане здійснювати перевірку фактів подвійної приватизації земельних ділянок у приватну власність із цільовим призначенням 01.03 - для ведення особистого селянського господарства, що у свою чергу є порушенням ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України.

З урахуванням наведеного та доводів, викладених у додаткових поясненнях ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області позовні вимоги про витребування земельної ділянки просило задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 правом подання пояснень щодо позову не скористався, будь-яких заяв, клопотань або заперечень щодо заявлених вимог за час розгляду справи не заявляв.

На обгрунтування своїх правових позицій прокурором, відповідачем подавалися відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив щодо обставин справи та спірних правовідносин.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

28.12.2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області отримано заяву громадянина ОСОБА_1 від 26.12.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га із земель державної власності на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства. У цій заяві громадянин ОСОБА_1 зазначив, що законним правом на безкоштовне отримання земельної ділянки за даним цільовим призначенням не скористався. (т. 1 арк. спр. 40, 78).

За результатами розгляду цієї заяви Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ від 15.01.2019 року № 2-548/15-19-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" (т. 1 арк. спр. 39, 77 зворот).

10.06.2019 Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області отримано заяву ОСОБА_1 від 06.06.2019 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки площею 2,0 га із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту). У цій заяві громадянин ОСОБА_1 повідомив, що законним правом на безкоштовне отримання земельної ділянки за даним цільовим призначенням не скористався. (т. 1 арк.спр. 43, 78 зворот).

18.06.2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ №2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення розташовану на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області площею 2,0000 га із кадастровим номером :03:000:0715 - для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення- 01.03) (т. 1 арк. спр. 42, 79).

Із змісту інформаційної довідки № 336372155 від 21.06.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 21.08.2019 року на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :03:000:0715, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216) (т. 1. арк. спр.22-26).

13 грудня 2019 року між ОСОБА_1 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно пункту 1.1. якого продавець продав, а покупець купив земельну ділянку площею 2,0000 га в межах згідно плану, кадастровий номер :03:000:0715, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район Лисоволисіївська сільська рада (т. 1 арк. спр. 49-51).

Згідно пункту 3.2. договору право власності на земельну ділянку переходить до покупця відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, ст. 334 Цивільного Кодексу України - з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до інформаційної довідки № 336372155 від 21.06.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 13.12.2019 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:2548, виданий 13.12.2019 року за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :03:000:0715, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216) (т. 1. арк. спр.22-26).

На обґрунтування поданого позову прокурор зазначив, що земельна ділянка кадастровий номер :03:000:0715 вибула із державної власності внаслідок незаконного повторного використання громадянином ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цих земельних ділянок - держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (на час видання наказу).

Судом встановлено, що 13 вересня 2015 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ № 2-3710/20-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області площею 1,0000 га із кадастровим номером :02:000:0211 - для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення-01.03) (т. 1 арк. спр. 34).

Згідно інформаційної довідки № 336372213 від 21.06.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 20.11.2015 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер :02:000:0211, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24) та 17.02.2020 року право власності на зазначену земельну ділянку було припинено на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 257(т. 1. арк. спр. 27-31).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога прокурора в інтересах держави в особі позивача Калинівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" про витребування у комунальну власність земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0715 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України у зв`язку із незаконним вибуттям земельної ділянки поза волею власника - держави внаслідок повторного надання земельної ділянки у власність з порушенням вимог закону.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". Враховуючи, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Частиною четвертою статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року по справі №912/2385/18, відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема (але не виключно): повідомленням прокурора на адресу відповідного компетентного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від такого органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження території територіальних громад Вінницької області» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Вінницької області. Згідно з додатком до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до переліку територіальних громад Вінницької області входить Калинівська територіальна громада з адміністративним центром територіальної громади м. Калинівка, до складу якої увійшла Лисоволисїївська сільська рада Хмільницького району.

Законом України від 28.04.2021 №1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (переважна більшість положень якого набрала чинності 27.05.2021), Земельний кодекс України доповнено пунктом 24 у розділі X "Перехідні положення", відповідно до якого:

"З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

є) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Таким чином, аналіз вказаних положень Закону свідчить про те, що з 27.05.2021 уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Калинівська міська рада.

Положеннями частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, а

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Зважаючи на докази, подані прокурором щодо підстав звернення з позовом в інтересах держави в особі визначеного прокурором позивача, суд вважає обґрунтованими підстави представництва прокурором інтересів держави в особі Калинівської міської ради у цій справі.

Щодо правового регулювання спірних правовідносин та розгляду спору по суті судом враховано таке.

Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності або відсутності підстав для витребування у відповідача спірної земельної ділянки на користь Калинівської міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлений чинним законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суд має виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами та має бути спрямований на захист порушеного права.

Відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України, предметом доказування, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи зміст позовних вимог, предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з незаконним вибуттям спірної земельної ділянки із власності держави та наявність або відсутність правових та фактичних підстав для витребування її на користь власника у відповідача.

Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд враховує таке.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (тут і далі - у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 4 ЗК України земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

За змістом частини 1 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно пункту "а" частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно частини 4 статті 116 ЗУ України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт "б" частини 1 статті 121 ЗК України).

Судом встановлено, що 13 вересня 2015 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ № 2-3710/20-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області площею 1,0000 га із кадастровим номером :02:000:0211 - для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення-01.03).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 20.11.2015 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер :02:000:0211, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24) та 17.02.2020 року право власності на зазначену земельну ділянку було припинено на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 257.

Набувши у порядку безоплатної передачі у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, 26.12.2018 року гр. ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га із земель державної власності на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства.

У цій заяві громадянин ОСОБА_1 зазначив, що законним правом на безкоштовне отримання земельної ділянки за даним цільовим призначенням не скористався.

За результатами розгляду цієї заяви Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ від 15.01.2019 року № 2-548/15-19-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою".

10.06.2019 Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області отримано заяву ОСОБА_1 від 06.06.2019 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки площею 2,0 га із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту). У цій заяві громадянин ОСОБА_1 повідомив, що законним правом на безкоштовне отримання земельної ділянки за даним цільовим призначенням не скористався.

18.06.2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ №2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення розташовану на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області площею 2,0000 га із кадастровим номером :03:000:0715 - для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення - 01.03).

На підставі цього наказу за ОСОБА_1 21.08.2019 року на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності, про що у Державному реєстрі речових прав вчинено запис 32975612.

У письмових та усних поясненнях представником ГУ Держгеокадастру зазначено, що поданий на затвердження гр. ОСОБА_1 проект землеустрою у повній мірі відповідав вимогам земельного законодавства, підстави для відмови у його затвердженні були відсутні та наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 18.06.2019 року №2-9887/15-19-СГ було видано у межах та у спосіб передбачений діючим законодавством на момент його прийняття.

Також представник ГУ Держгеокадастру зазначив, що земельне законодавство не передбачало обов`язку Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області при розпорядженні землями сільськогосподарського призначення здійснювати перевірку фактів подвійного набуття громадянами у власність земельних ділянок. Будь-яких порядків чи інструкцій, затверджених центральним органом виконавчої влади щодо проведення такого роду перевірок не було передбачено.

Суд вважає наведені твердження Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області безпідставними з огляду на таке.

Згідно приписів статті 15-1 ЗК України (у редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; здійснення заходів щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі.

Частиною 2 статті 84 ЗК України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Частиною 9 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

У свою чергу, порядок розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулює стаття 50 Закону України «Про землеустрій» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає зокрема і пояснювальну записку.

Відповідно до вимог статті 29 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою у складі текстових матеріалів обов`язково містить пояснювальну записку, в якій, зокрема, зазначаються: підстава проведення землеустрою (у тому числі рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, на підставі якого здійснюється розроблення документації із землеустрою); використані розробником документи Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель; використані розробником відомості Державного земельного кадастру, а також Державного реєстру земель у разі внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, сформовані до 2013 року.

Положеннями частини 1 статті 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Згідно статті 2 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр базується на таких основних принципах:

обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти;

єдності методології ведення Державного земельного кадастру;

об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі;

внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону;

відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання;

безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, що змінюються;

документування всіх відомостей Державного земельного кадастру.

Відповідно до частини 1-3, 5 статті 33 Закону України «Про державний земельний кадастр» облік земель у Державному земельному кадастрі здійснюється за кількістю та якістю земель і земельних угідь. Облік кількості земель та якості земельних угідь ведеться щодо власників і користувачів земельних ділянок. Облік кількості земель відображає дані, що характеризують земельні ділянки за площею, складом земельних угідь відповідно до затвердженої класифікації, розподілом земель за власниками (користувачами). Відомості щодо кількості та якості земель узагальнюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Узагальнена інформація про кількість та якість земель безоплатно надається органам державної влади та органам місцевого самоврядування відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру.

Положеннями частини 1-2 статті 6 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно пунктів 4, 5 загальної частини «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого Постановою КМ України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр. До складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України "Про Державний земельний кадастр" та цим Порядком.

Як уже було зазначено, з урахуванням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин може отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Суд вважає, що дотримання процедури передачі земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом України, один раз по кожному виду використання об`єктивно є неможливим без перевірки уповноваженим органом, що здійснює передачу земельної ділянки відомостей щодо реалізації таким громадянином права на безоплатне набуття у власність земельної ділянки по відповідному виду використання.

При прийнятті наказу від 18.06.2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність" Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області мало усі повноваження та доступ до Державного земельного кадастру з метою перевірки відомостей, викладених у проекті землеустрою, у тому числі і щодо фактичних та правових підстав передачі спірної земельної ділянки у власність.

З огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що станом на момент видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області наказу від 18.06.2019 №2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність" право на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності гр. ОСОБА_1 уже було використано та реалізоване, а тому у Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області були відсутні правові та фактичні підстави для розпорядження землями державної власності та безоплатної передачі гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га кадастровий номер :03:000:0715 для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення - 01.03) у приватну власність.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі 525/1225/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 706/1685/16-ц та від 27.10.2020 у справі № 381/375/19.

Встановлені судом фактичні обставини щодо повторної передачі спірної земельної ділянки площею 2,0000 га кадастровий номер :03:000:0715 безоплатно у власність гр. ОСОБА_1 в межах визначених норм безоплатної приватизації по одному й тому ж виду використання - для ведення особистого селянського господарства, свідчить про порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області положень частини 4 статті 116 ЗК України та принципів земельного законодавства, зокрема рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 18.06.2019 №2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність", яким затверджено проект землеустрою та передано спірну земельну ділянку у власність громадянину ОСОБА_1 суперечить актам цивільного законодавства, порушує інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування, тому є незаконним.

Наведені обставини підтверджують, що повторне отримання у власність громадянином ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення у межах норм безоплатної передачі у власність призвело до безпідставного вибуття цієї земельної ділянки із державної власності.

З приводу необхідності заявлення позовних вимог про визнання незаконним або скасування відповідного наказу, з метою витребування спірної земельної ділянки у дійсного власника, судом враховано висновки Верховного Суду щодо належних та ефективних способів захисту порушених прав, з урахуванням яких власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

У випадку коли на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане недійсним або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена.

За твердженням відповідача незаконність наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9887/15-19-СГ від 18.06.2019 року, на підставі якого земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0715 вибула із державної власності та перейшла у власність ОСОБА_1 не може бути встановлена іншим шляхом, ніж за судовим рішенням, ухваленим в порядку цивільного судочинства за наслідками вирішення спору про визнання вказаного наказу недійсним (незаконним) та про його скасування, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 28.04.2022 року у справі № 676/196/20 та від 12.06.2023 року у справі № 676/7428/19 прийнятих за наслідками розгляду спорів у правовідносинах, які за своїм змістом є подібними правовідносинам у справі № 902/845/23.

На думку відповідача у наведених постановах Верховного Суду викладено висновок, що у разі, якщо предметом витребування у власність держави від останнього набувача є земельна ділянка, яка первісно вибула із державної власності на підставі рішення уповноваженого органу про безоплатну передачу цієї земельної ділянки у власність фізичній особі, - вирішенню спору про витребування земельної ділянки від останнього набувача має передувати розглянутий в рамках цивільного судочинства спір про визнання незаконним (недійсним) рішення про передачу земельної ділянки у власність фізичній особі.

Надаючи оцінку наведеним твердженням відповідача, суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року по справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) зазначено, що:

«тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що: суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. При цьому розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті є неможливим.

Об`єднана палата відступає від висновку щодо застосування частин першої та другої статті 414 ЦПК України, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20 (провадження № 61-18836св21)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року по справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) вказано, що:

«у справі, що переглядається, позовні вимоги прокурора, з урахуванням меж касаційного перегляду, про витребування земельної ділянки у ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, запис від 17 березня 2018 року № 25293453 про Державну реєстрацію права власності ТОВ «Зарус-Інвест» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0526, стягнення судового збору з ТОВ «Зарус-Інвест» за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, що виключає розгляд справи у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства. Тому судам слід було закрити провадження у справі у вказаній частині, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства».

Враховуючи, що у постанові Верховного Суду 12 червня 2023 року по справі № 676/7428/19 було викладено висновок щодо належності вимог до набувача земельної ділянки юридичної особи про витребування земельної ділянки на користь держави за суб`єктним складом до господарської юрисдикції та викладено висновок про відступ від висновку щодо застосування частин першої та другої статті 414 ЦПК України, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20 твердження відповідача про інший зміст цих постанов з огляду на необхідність їх врахування є безпідставними.

З урахуванням викладеного суд відхиляє доводи відповідача про законність наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 18.06.2019 №2-9887/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність" та передчасність поданого прокурором позову з огляду на відсутність рішення суду про визнання незаконним такого наказу ухваленого у порядку цивільного судочинства.

Суд звертає увагу, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98).

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19).

Визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 94).

Таким чином, відсутність у позові позовних вимог про визнання незаконним та скасування спірного наказу не перешкоджає наданню йому правової оцінки у мотивувальній частині судового рішення в межах цього судового провадження, а також не обмежує прокурора у праві вимагати витребування земельної ділянки у неналежного володільця.

Щодо правових підстав для витребування земельної ділянки у нинішнього власника, з огляду на встановлену судом протиправність її вибуття із власності держави, судом враховано таке.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин другої-третьої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За змістом приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Положеннями статті 387 ЦК України визначено, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що наведеною нормою визначено спосіб захисту та право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Водночас, порядок набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права врегульовано статтею 330 ЦК України як самостійну підставу набуття права власності, згідно якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Положення статті 388 ЦК України містять сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Стаття 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18, зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб.

У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, провадження № 14-179цс18, вказано, що право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі незаконного рішення (наказу) є таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Судом встановлено, що на час звернення прокурора з позовом та розгляду справи власником спірної земельної ділянки є Товариство з обмеженою відповідальністю" Пісок Поділля-К", яке набуло право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі- продажу від 13.12.2019 року укладеного з ОСОБА_1 .

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18.

Таким чином, власник на підставі статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту інтересів держави.

Щодо підстав втручання у право на мирне володіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" судом враховане таке.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягара, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Передача земель державної (комунальної) власності у приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві.

Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. (п.п. 187-189 Постанови ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

З урахуванням предмету спірних правовідносин, встановлених судом обставин та наведених норм права, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Крім того, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач земельної ділянки може заявити до попередніх власників земельної ділянки (їх спадкоємців) вимоги про відшкодування здійснених витрат на утримання та збереження витребуваної земельної ділянки.

Також, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких придбано земельну ділянку, про відшкодування збитків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею (встановленому порядку) власника - Українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, подальше відчуження спірної земельної ділянки та набуття її у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" відбулось з порушенням вимог статей 328, 330 ЦК України, у зв`язку з цим, земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача на користь держави в особі позивача.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пунктах 95-100 постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц "метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права".

Приймаючи до уваги, органом, який на момент звернення з позовом прокурора наділений правом розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення є Калинівська міська рада, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у власність територіальної громади в особі Калинівської міської ради.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю" Пісок Поділля-К" на користь Калинівської міської ради земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:000:0715 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калинівської міської ради Хмільницького району (колишньої Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області) є обгрутованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду Вінницькою обласною прокуратурою згідно платіжної інструкції № 1201 від 19.06.2023 року за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 2 682,00 гривень.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує, що відшкодування витрат по сплаті судового збору здійснюється на користь особи, яка понесла такі витрати.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені у повному об`ємі, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача та підлягають стягненню на користь Вінницької обласної прокуратури.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити.

2. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" (23227, Вінницька обл., Вінницький р-н, село Агрономічне, садове товариство "Окружний" садівничий масив, пров. Світанковий, будинок 2 А, офіс 7, ідентифікаційний код юридичної особи 43352398) на користь Калинівської міської ради (22400, Вінницька область, Хмільницький район, місто Калинівка, вулиця Нестерчука В., будинок 19, ідентифікаційний код юридичної особи 04326106) земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:000:0715 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калинівської міської ради Хмільницького району (колишньої Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісок Поділля-К" (23227, Вінницька обл., Вінницький р-н, село Агрономічне, садове товариство "Окружний" садівничий масив, пров. Світанковий, будинок 2 А, офіс 7, ідентифікаційний код юридичної особи 43352398) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, IBAN UA0003988 в банку - Державна Казначейська служба України, м. Київ МФО 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800, отримувач - Вінницька обласна прокуратура, ) 2 684,00 гривень судових витрат на сплату судового збору.

4. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Копію рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та засобами електронного зв`язку на відомі суду електронні адреси: Хмільницької окружної прокуратури - ІНФОРМАЦІЯ_3; Калинівської міської ради - ІНФОРМАЦІЯ_1; відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2, ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області - ; Вінницької обласної прокуратури - , ІНФОРМАЦІЯ_4

Повний текст рішення складено та підписано 22 вересня 2023 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - прокурору, 24000, Вінницька обл., м. Могилів-Подільський, вулиця Покровська, буд. 5; ІНФОРМАЦІЯ_3, , ;

3 - позивачу, 22400, Вінницька область, Хмільницький район, місто Калинівка, вулиця Нестерчука В., будинок 19, ІНФОРМАЦІЯ_1;

4 - відповідачу - 23227, Вінницька обл., Вінницький р-н, село Агрономічне, садове товариство "Окружний" садівничий масив, пров. Світанковий, будинок 2 А, офіс 7, ІНФОРМАЦІЯ_2;

5 - третій особі 1 (ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області), 21027, м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 63; ;

6, 7 - третій особі 2, ( ОСОБА_1 ), АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 .