РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.09.2023Справа № 910/692/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЛТРАНС ОЛ (ALLTRANS OL Spolka z Organiczona Odpowiedzialnoscia) (вул. Глуска 58, код 20-380, м. Люблін, Польща (NIP: ; Regon: 368351183) (поштова адреса: 40013, м. Суми, вул. Лисенка, 12, кв. 8)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УВК-Інтернешнл" (вул. Бутлерова Академіка 1, м. Київ, 02090)

про стягнення 2 465,89 Євро, що становить в еквіваленті 90174,15 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю АЛЛТРАНС ОЛ (ALLTRANS OL Spolka z Organiczona Odpowiedzialnoscia) (Польща) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УВК- Інтернешнл" про стягнення основного боргу в сумі 2 400,00 Євро, що становить 87 764,64 грн. та 65,89 Євро відсотків річних, що становить 2 409,51 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб шляхом прийняття до виконання заявки № 260122-1 від 26.01.2022 року договору міжнародного перевезення вантажу, в частині своєчасної оплати виконаних робіт, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/692/23 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/692/23 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, через відділ діловодства суду 21.02.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 21.02.2023 року з доказами його надсилання позивачу, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та зазначає, що строк виконання ним грошового зобов`язання по оплаті за надані позивачем транспортні послуги не настав з огляду на те, що позивачем на виконання умов пункту 13 Заявки від 26.01.2022 року не було надано оригіналів документів для здійснення оплати, відповідно, на переконання відповідача, підстави для нарахування процентів річних на суму заборгованості у розмірі 2 400 Євро згідно статті 625 Цивільного кодексу України також відсутні. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу, від позивача через відділ діловодства суду 01.03.2023 року надійшла відповідь на відзив б/н від 23.02.2023 року з доказами її надсилання відповідачу, за змістом якої позивач зазначає, що під час укладання та виконання Заявки від 26.01.2022 року між сторонами у справі обмін інформацією здійснювався шляхом надсилання електронних листів. Так, позивач електронними листами від 26.01.2022 року, 21.03.2022 року, 22.03.2022 року та 18.04.2022 року надіслав на електронну адресу відповідача всі необхідні для оплати документи. При цьому, за твердженням позивача, відповідачем під час обміну електронними листами не було заявлено жодних претензій або вимог щодо необхідності надання позивачем будь-яких додаткових документів для оплати окрім тих, які вже були надіслані позивачем. Відповідь на відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також від позивача на виконання ухвали суду від 27.01.2023 року через відділ діловодства суду 01.03.2023 року надійшли письмові пояснення б/н від 23.02.2023 року щодо граничного строку виконання зобов`язання по оплаті транспортних послуг, згідно з якими позивач вказує, що у даному випадку граничним строком виконання відповідачем зобов`язання є 09.02.2022 року, тобто дата прийняття товару вантажоодержувачем згідно CMR від 28.01.2022 року.

Крім того позивач вказує, що відповідач у відповіді на претензію фактично визнав факт наявності у нього заборгованості за Заявкою від 26.01.2022 року, гарантував її погашення після закінчення воєнних дій. Водночас, за твердженням позивача, відповідачем не доведено наявність форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому належним чином виконати своє грошове зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг міжнародного перевезення вантажу. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечення на відповідь на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 167 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "УВК-Інтернешнл" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем у позовній заяві і письмових поясненнях, 25.01.2022 року позивачем з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 на електронну пошту відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 були направлені реквізити позивача (у форматі PDF), примірник ліцензії № TU-056498 (у форматі PDF) та примірник страхового полісу серії К № 33003582 (у форматі PDF), а також документи на транспортні засоби, які належать Alltrans OL Spolka z o.o (у форматі PDF).

В подальшому, 26.01.2022 року на адресу електронної пошти Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЛТРАНС ОЛ (Alltrans OL Spolka z o.o) як перевізника від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "УВК-Інтернешнл" як експедитора та замовника перевезення надійшов проект договору транспортно-експедиторських послуг № 26.01.22 від 26.01.2022 року, без підпису ТОВ «УВК-Інтернешнл», а також підписана ТОВ «УВК-Інтернешнл» Заявка на перевезення вантажу №260122-1 від 26.01.2022 року.

У відповідь на зазначений електронний лист відповідача, 26.01.2022 року позивач з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 направив на електронну адресу ТОВ «УВК-Інтернешнл» (ІНФОРМАЦІЯ_2) двома листами примірник Заявки від 26.01.2022 року з печаткою позивача та примірник останньої сторінки проекту договору транспортно-експедиторських послуг №26.01.22 від 26.01.2022 року з підписом та печаткою позивача, копії яких наявні в матеріалах справи.

Проте, відповідач підписаний зі свого боку примірник договору №26.01.22 від 26.01.2022 року на електронну пошту позивача не повернув.

Зокрема, згідно умов Заявки на перевезення вантажу №260122-1 від 26.01.2022 року узгоджено міжнародне перевезення вантажу (сульфат заліза, в біг бегах, біг беги по 1000 кг, 120*100, 22 палети по 1000 кг, усього 22 тон) за маршрутом: Україна - Данія; адреса завантаження: Україна, 40003, м. Суми, вул. Харківська п/в 12, ТОВ «ДЕВІАН ТРЕЙД»/Сумихімпром; адреса розвантаження.: Verzolllung in DE, Fahrzeuge kцnnen sich in Frankfurt / Oder melden bei der Firma Imatax im Auftrag von Gaston SchulIMTAX Zollservice GmbH Terminal Swiecko II - Raum 126 Slubice 37, 69-100 Swiecko, Polen, дата завантаження: 28.01.2022 року; термін доставки - 5 днів; дані про транспортний засіб - НОМЕР_1, водій ОСОБА_1 , ставка за перевозку - 2400 евро; термін оплати - 30 днів з моменту отримання оригіналів документів (оригіналу договору, якщо не був відправлений раніше, заявка, рахунок-фактура на англійській мові, акт виконаних робіт, CMR, сертифікат резидентства CFR-1 та довідки про резидентство - легалізована і перекладена з нотаріальним завіренням).

При цьому вказане міжнародне транспортне перевезення вантажу було належним чином погоджене позивачем та відповідачем, про що свідчать відбитки печаток сторін та підпис представника замовника (відповідача) на наявному в матеріалах справи примірнику Заявки на перевезення вантажу №260122-1 від 26.01.2022 року. Тобто, вказана Заявка №260122-1 від 26.01.2022 року свідчить про узгодження між сторонами умов перевезення та прийняття замовлення до виконання позивачем.

Отже, приймаючи до уваги матеріали справи та відсутність заперечень з боку відповідача щодо обставин підписання вказаної заявки та прийняття її до виконання позивачем, суд, виходячи із приписів статті 202 Цивільного кодексу України, приходить до висновку, що сторонами вчинені дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків.

Так, за змістом зобов`язальних правовідносин відповідно до умов Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю АЛЛТРАНС ОЛ (Alltrans OL Spolka z o.o) як перевізник зобов`язалось здійснити міжнародне перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом Україна - Данія у строки та на умовах, визначених у заявці, а Товариство з обмеженою відповідальністю "УВК-Інтернешнл" як експедитор та замовник перевезення зобов`язалось сплатити перевізнику за виконане перевезення вантажу встановлену у заявці плату.

Аналіз правовідносин, які виникли між сторонами з приводу надання послуг міжнародного автомобільного перевезення свідчить, що між сторонами шляхом підписання та узгодження відповідної заявки фактично укладено договір перевезення вантажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Водночас судом встановлено, що Заявка №260122-1 від 26.01.2022 року містить посилання на договір № 26.01.22 від 26.01.2022 року.

При цьому, враховуючи встановлені судом згідно наявних матеріалів справи та пояснень позивача обставини, а саме електронне листування сторін, факт неповернення відповідачем надісланого на його адресу позивачем проекту договору транспортно- експедиторських послуг № 26.01.22 від 26.01.2022 року з підписом та печаткою останнього, за висновками суду Договір транспортно-експедиторських послуг № 26.01.22 від 26.01.2022 року у формі єдиного документу, підписаного сторонами та скріпленого їх печатками, сторонами не укладений.

Згідно зі статтею 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 306 Господарського кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з приписами частини 5 статті 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довіреній їй другою особою (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічна норма міститься в ст. 307 Господарського кодексу України.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Згідно статті 2 Закону України «Про автомобільний транспорт» законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.3 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Так, відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом, в тому числі, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про транзит вантажів", який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (Air Waybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону. Організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (стаття 53 Закону вказаного Закону).

Одним із основних міжнародних документів, який регулює відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом, є Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956р (далі - Конвенція).

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України „Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України „Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 року № 72/14-612/1-1559 „Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.

Суд зазначає, що згідно статті 1 Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Тлумачення цього положення дає підстави зробити висновок, що якщо договір перевезення передбачає, що місце завантаження і місце доставки знаходяться на території різних країн, Конвенція застосовуватиметься до відносин сторін за договором, тому, враховуючи, що обставини даного спору виникли з факту міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач виступав в якості замовника у відносинах з експедитором, яким фактично здійснювалась організація перевезення вантажу, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, що підписана в Женеві 19.05.1956 р.

З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України „Про міжнародні договори України", статті 4 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами CMR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, згідно наданої позивачем міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 28.01.2022 року, копія якої наявна в матеріалах справи, що відповідно до умов Заявки на перевезення вантажу №260122-1 від 26.01.2022 року у січні 2022 року Товариством з обмеженою відповідальністю АЛЛТРАНС ОЛ (Alltrans OL Spolka z o.o) було прийнято у м. Суми, Україна, про що свідчить відмітка вантажовідправника ТОВ «Девіан Трейд» в графі 22 СМR, до перевезення транспортним засобом номер НОМЕР_1, водій ОСОБА_1, вантаж сульфат заліза, в біг бегах, на 22 палєтах та доставлено вантажоотримувачу - Silotrans A/S, Denmark, Belgien, 09.02.2022 року, що підтверджується відповідною відміткою в графі 24 СМR. Факт проходження вантажем митного контролю митниці України 04.02.2022 року засвідчено відповідними відмітками митниці.

Враховуючи зазначені приписи чинного законодавства, за висновками суду, надана позивачем міжнародна товарно-транспортна накладна (СМR) від 28.01.2022 року є належним та допустимим доказом надання перевізником послуг міжнародного перевезення вантажу та укладення договору між сторонами, зміст якої, зокрема, відмітки про доставку вантажу та отримання його вантажоотримувачем на вказаній CMR дають суду підстави стверджувати про виконання перевізником обов`язків з прийняття вантажу до перевезення та належної передачі вантажу вантажоотримувачу в обумовленому місці вивантаження.

При цьому вантажоодержувачем та вантажовідправником, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень, будь-які заперечення з боку останніх щодо повного та належного надання транспортних послуг з міжнародних перевезень відсутні.

Факт надання позивачем послуг з міжнародного перевезення за вказаною Заявкою №260122-1 від 26.01.2022 року та CMR від 28.01.2022 року відповідачем не заперечувався.

Таким чином суд доходить висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з організації послуг з міжнародного перевезення вантажу за заявкою відповідача №260122-1 від 26.01.2022 року в обумовлених сторонами обсягах та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень.

Окрім того, на підтвердження факту надання послуг з перевезення позивачем згідно умов Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року за вищевказаним маршрутом позивачем як виконавцем також складено Акт виконаних робіт (наданих послуг) №007-2022 від 09.02.2022 року на суму 2 400,00 Євро, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Як визначено умовами пункту 12 Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року вартість послуг з перевезення становить 2 400,00 Євро; згідно з пунктом 13 заявки термін оплати - 30 днів з моменту отримання оригіналів документів (оригіналу договору, якщо не був відправлений раніше, заявка, рахунок-фактура на англійській мові, акт виконаних робіт, CMR, сертифікат резидентства CFR-1 та довідки про резидентство - легалізована і перекладена з нотаріальним завіренням).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 21.03.2022 року та 22.03.2022 року на електронні адреси відповідача та ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно, були направлені електронні листи, до яких були додані: примірник фактури № FS 190/2022 (у форматі PDF), примірник CMR від 28.01.2022 року (у форматі PDF), а також копія проекту договору №26.01.22 від 26.01.2022 року у форматі Word, отриманого раніше від ТОВ «УВК-Інтернешнл», який не був підписаний сторонами, та примірник Заявки відповідача на перевезення вантажу №260122-1 від 26.01.2022 року (у форматі PDF).

При цьому у вказаних листах позивач звернувся до відповідача з проханням повідомити про можливість оплати наданої послуги з перевезення на підставі сканованих документів у зв`язку з неможливістю відправити їх поштою через ситуацію, яка склалась в Україні на той час.

У відповідь на зазначений лист, 24.03.2022 року на електронну адресу позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшов від ТОВ «УВК-Інтернешнл» (ІНФОРМАЦІЯ_2) електронний лист із проханням надіслати заповнений з боку Alltrans OL Spolka z o.o договір № 26.01.22 від 26.01.2022 року з печаткою та підписом.

В подальшому, 25.03.2022 року позивачем було надіслало на електронну адресу відповідача (ІНФОРМАЦІЯ_2) підписаний позивачем (проте не підписаний ТОВ «УВК- Інтернешнл») примірник договору (у Форматі PDF), на який посилалась Заявка на перевезення вантажу № 260122-1 від 26.01.2022 року.

Від відповідача 15.04.2022 року на електронну адресу позивача надійшов електронний лист з проханням надіслати акт виконаних робіт.

На електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачем з електронної адреси 18.04.2022 року був направлений підписаний з боку позивача примірник Акту виконаних робіт (наданих послуг) №007-2022 від 09.02.2022 року на суму 2 400,00 Євро (у форматі PDF).

Факт отримання відповідачем на електронну пошту зазначених вище електронних листів з доданими до них документами для оплати останнім не заперечувався.

В свою чергу обов`язку перевізника з надання замовнику документів для оплати послуг кореспондує обов`язок останнього зі своєчасного підписання наданих перевізником актів наданих послуг для засвідчення факту належного виконання послуг міжнародного перевезення, їх перевірки і, у разі потреби, повідомлення перевізника про всі зауваження, що виникли.

Проте, доказів підписання та повернення відповідачем акту виконаних робіт (наданих послуг) №007-2022 від 09.02.2022 року за Заявкою №260122-1 від 26.01.2022 року матеріали справи не містять.

При цьому, як встановлено судом, жодних доказів наявності мотивованої відмови відповідача від підписання відповідачем Акту виконаних робіт (наданих послуг) №007-2022 від 09.02.2022 року, а також будь-яких зауважень щодо допущених експедитором недоліків у наданих послугах та/або недоліків щодо змісту та повноти надісланих документів матеріали справи не містять.

Тобто, суд вважає підписаний в односторонньому порядку ТОВ АЛЛТРАНС ОЛ (Alltrans OL Spolka z o.o) акт виконаних робіт (наданих послуг) таким, що погоджений замовником, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного виконання обумовлених заявкою послуг з міжнародного перевезення вантажу, отже приходить до висновку про можливість вважати вказані в цьому акті транспортні послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов заявки.

Вказаний факт за відсутності будь - яких претензій замовника щодо обсягу, змісту та ціни наданих транспортних послуг дає змогу стверджувати про наявність у відповідача зобов`язання з оплати отриманих послуг міжнародного перевезення вартістю 2 400,00 Євро, а у позивача права вимагати оплати цих послуг.

Наразі, доказів наявності звернень відповідача до перевізника з підстав ненадання останнім усіх необхідних для здійснення оплати документів та/або надання неналежно оформлених документів, передбачених умовами заявки, сторонами суду не надано.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного суд зазначає, що станом на дату 18.04.2022 року (надсилання акту виконаних робіт (наданих послуг)) позивачем було повністю виконано умови пункту 13 Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року щодо надання документів для оплати, а саме: рахунку-фактури № FS 190/2022, CMR від 28.01.2022 року, проекту договору №26.01.22 від 26.01.2022 року, Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року, акту виконаних робіт (наданих послуг) №007-2022 від 09.02.2022 року шляхом їх надсилання на електронну адресу відповідача електронними листами від 21.03.2022 року, 22.03.2022 року та 18.04.2022 року.

Крім того, як зазначалось судом раніше, електронним листом від 25.01.2022 року позивачем на електронну адресу відповідача було також надіслано витяг з національного судового реєстру Alltrans OL Spolka z o.o (з перекладом), ліцензію № TU-056498, страховий поліс серії К № 33003582, а також документи на транспортні засоби, які належать позивачу та які здійснювали спірне перевезення вантажу.

Отже, з урахуванням умов пункту 13 Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року щодо строків оплати після отримання документів, відповідач мав здійснити оплату наданих позивачем транспортних послуг у строк до 18.05.2022 року (з урахуванням надсилання позивачем 18.04.2022 року останнього документу).

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом згідно матеріалів справи, відповідачем оплата наданих позивачем послуг міжнародного перевезення на підставі повного комплекту отриманих від позивача документів у визначений умовами заявки строк здійснена не була.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору та у зв`язку з нездійсненням оплати послуг перевезення позивачем 18.04.2022 року електронним листом було надіслано на електронну адресу відповідача претензією №1 від 18.04.2022 року про сплату заборгованості за надані послуги з міжнародного перевезення вантажу на суму 2 400,00 Євро, копія якої наявна в матеріалах справи.

У відповідь на вказану претензію від 18.04.2022 року відповідач 03.05.2022 року електронним листом надіслав на електронну адресу позивача лист б/н від 02.05.2022 року, у якому зазначив, що ТОВ «УВК-Інтернешнл» після закінчення дії воєнного стану гарантує поновити виконання зобов`язань за договором в частині оплати за надані послуги.

Таким чином, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо перерахування коштів за надані ТОВ «АЛЛТРАНС ОЛ» (Alltrans OL Spolka z o.o) послуги з міжнародного перевезення вантажу на суму 2 400,00 Євро у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам заявки відповідачем не виконано, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеною заявкою у розмірі 2 400,00 Євро, що станом на дату подачі позовної заяви згідно офіційного курсу валют Національного банку України становить 87 764,64 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Доказів визнання недійсною чи розірвання Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року та/або її окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даної заявки на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру основної заборгованості за заявкою на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір основної заборгованості за надані послуги перевезення за заявкою на підставі наданих позивачем доказів.

Натомість, заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про те, що строк виконання зобов`язання по оплаті наданих позивачем транспортних послуг не настав, позаяк позивачем не були надані оригінали документів, передбачені умовами п. 13 заявки.

Проте, такі доводи відповідача суд не може прийняти до уваги, оскільки як встановлено судом раніше та підтверджується матеріалами справи, передбачені умовами пункту 13 Заявки №260100-1 від 26.01.2022 року документи, а саме рахунок-фактура № FS 190/2022, CMR від 28.01.2022 року, підписаний позивачем примірник проекту договору №26.01.22 від 26.01.2022 року та Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року, акту виконаних робіт (наданих послуг) №007-2022 від 09.02.2022 року, ліцензія № TU-056498, страховий поліс серії К № 33003582, витяг з національного судового реєстру Alltrans OL Spolka z o.o (з перекладом), а також платіжні реквізити позивача були надіслані на електронну адресу відповідача та ІНФОРМАЦІЯ_2 електронними листами від 25.01.2022 року, 26.01.2022 року, 21.03.2022 року, 22.03.2022 року та 18.04.2022 року.

Крім того, судом встановлено, що у листах від 21.03.2022 року та 22.03.2022 року позивач звертався до відповідача з проханням повідомити про можливість оплати наданої послуги з перевезення на підставі сканованих документів у зв`язку з неможливістю відправити їх поштою через ситуацію, яка склалась в Україні на той час.

При цьому жодних вимог або заперечень щодо необхідності подання позивачем оригіналів документів, скан-копії яких були надіслані позивачем на електронну адресу відповідача саме на прохання останнього, викладені в електронних листах від 24.03.2022 року та 15.04.2022 року, останнім заявлено не було.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Разом з цим суд зазначає, що статтею 3 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що відносини, пов`язані з електронним документообігом та використанням електронних документів, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законами України "Про інформацію", "Про захист інформації в автоматизованих системах"; Про державну таємницю"; Про телекомунікації"; Про обов`язковий примірник документів"; Про Національний архівний фонд та архівні установи", цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Як встановлено статтею 8 зазначеного Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронний документ не може бути застосовано як оригінал: 1) свідоцтва про право на спадщину; 2) документа, який відповідно до законодавства може бути створений лише в одному оригінальному примірнику, крім випадків існування централізованого сховища оригіналів електронних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріальне посвідчення цивільно-правової угоди, укладеної шляхом створення електронного документа (електронних документів), здійснюється у порядку, встановленому законом.

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і в постанові 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21 Великою Палатою Верховного Суду не встановлено підстав для того, щоб його змінювати.

Так, згідно викладеного у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3027/21 висновку якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №914/2505/17, від 18.01.2023 року у справі №910/15383/21).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.10.2021 року у справі №923/1379/20, обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до статей 3, 5, 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

При цьому за відсутності посилання відповідача на необхідність отримання від позивача у спірних правовідносинах оригіналів документів з метою пред`явлення до податкових органів, органів Пенсійного фонду тощо, за висновками суду ненадання відповідачеві саме оригіналів таких документів у даному конкретному випадку жодним чином не вплинуло на можливість виконання ним своїх обов`язків в частині здійснення оплати за надані міжнародні послуги перевезення.

За таких обставин, зважаючи на встановлені судом обставини надсилання позивачем на електронну адресу відповідача сканованих копій всіх необхідних для оплати документів, отримання яких відповідачем не заперечується, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем не було виконано умови пункту 13 Заявки від 26.01.2022 року, а тому, за висновком суду, строк виконання відповідачем зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг з перевезення вантажу настав по закінченню 30 днів з моменту отримання таких документів, а саме 18.05.2022 року.

Крім того, судом враховано, що відповідач у відповіді від 02.05.2022 року на претензію від 18.04.2022 року позивача не заперечував наявну у нього за спірною заявкою заборгованість у сумі 2 400,00 Євро та гарантував її оплату після закінчення дії воєнного стану.

Так, в постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі №911/3685/17 зазначено, що діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Таким чином, суд зазначає, що визнання відповідачем пред`явленої позивачем претензії з урахуванням конкретних обставин справи розцінюється судом як додаткова обставина, що підтверджує наявний розмір заборгованості ТОВ «УВК-Інтернешнл» за Заявкою №260122-1 від 26.01.2022 року у загальній сумі 2 400,00 Євро.

При цьому суд зазначає, що у разі стягнення боргу за договором в іноземній валюті за рішенням суду стягненню підлягає грошова сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (постанова Верховного Суду від 07.04.2018 року у справі № 916/1435/17).

За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Заявкою №260122-1 від 26.01.2022 року у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати наданих позивачем послуг міжнародного перевезення вантажу відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 400,00 Євро (що станом на дату подачі позовної заяви згідно офіційного курсу валют НБУ в гривневому еквіваленті становить 87 764,64 грн.) боргу за надані за вказаною заявкою послуги міжнародного перевезення підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати за надані транспортні послуги у строк, визначений умовами заявки, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 65,89 Євро (що за офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову 09.01.2023 року становить 2 409,51 грн.) 3 % річних за період з 10.02.2022 по 09.01.2023 року, які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині відсотків річних, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховується пеня та проценти річних, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Наразі, як встановлено судом, з урахуванням приписів статті 253 Цивільного кодексу України та умов пункту 13 Заявки №260122-1 від 26.01.2022 року граничним строком виконання грошового зобов`язання щодо оплати транспортних послуг є 18.05.2022 року, в той час як позивачем початком періоду прострочення визначено 10.02.2022 року виходячи з дати прийняття товару вантажоодержувачем - 09.02.2022 року, що не відповідає приписам чинного законодавства та умовам Заявки.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних судом встановлено, що розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, та з урахуванням визначеного судом періоду нарахування з 19.05.2022 - 09.01.2023 року, становить 46,55 Євро, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 65,89 Євро процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 46,55 Євро процентів річних, що станом на дату подачі позовної заяви згідно офіційного курсу валют НБУ становить 1 702,27 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За таких обставин, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УВК-Інтернешнл" (вул. Бутлерова Академіка 1, м. Київ, 02090, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЛТРАНС ОЛ (ALLTRANS OL Spolka z Organiczona Odpowiedzialnoscia) (вул. Глуска 58, код 20-380, м. Люблін, Польща (NIP: ; Regon: 368351183) (поштова адреса: 40013, м. Суми, вул. Лисенка, 12, кв. 8) 2 400, 00 Євро основного боргу, що станом на дату подачі позовної заяви згідно офіційного курсу валют НБУ становить 87 764 (вісімдесят сім тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 64 коп., та 46,55 Євро процентів річних, що станом на дату подачі позовної заяви згідно офіційного курсу валют НБУ становить 1 702 (одну тисячу сімсот дві) грн. 27 коп. та 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 80 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 15 вересня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон