У Х В А Л А

15 вересня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/1292/23
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення позову

Позивач: Міністерство юстиції України,

код ЄДРПРОУ 00015622, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001

Відповідач-1: Благодійна організація «Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення»,

код ЄДРПРОУ 35087436, вул. Ванди Василевської, буд. 7, м. Київ, 03055

Відповідач-2: Комуністична партія України,

код ЄДРПРОУ 00049147, вул. Борисоглібська, 7, м. Київ, 04070

Предмет спору: про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались,

В С Т А Н О В И В:

Міністерство юстиції України звернулось до суду з позовом до Благодійної організації Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення та Комуністичної партії України, у якому позивач просить суд:

- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,8 кв. м, укладений 09.07.2015 між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М. та зареєстрований за №2422;

- скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.07.2015 між відповідачами був укладений договір дарування нерухомого майна, за яким відповідачем-2 було відчужено відповідачу-1 спірне майно. Позивач вважає, що зазначений договір дарування є фіктивним, оскільки набувачем спірного майна стала Благодійна організація Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення, керівником та представником якої з 2007 року був і є син народного депутата України та керівника Комуністичної партії України ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Також позивач вказує на те, що засновником Благодійної організації є Товариство з обмеженою відповідальністю Науково комерційна фірма Контур, засновниками якого є сини керівника Комуністичної партії України ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як зазначає позивач, рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 заборонено діяльність Комуністичної партії України та передано майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

У ході виконання вказаного рішення в частині передачі майна, коштів та інших активів Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави встановлено, що спірне майно було відчужено після відкриття провадження у справі №826/9751/14, а отже, на думку позивача, укладення спірного договору спрямоване не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність.

Разом з позовною заявою позивач також подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просить суд:

- накласти арешт на нерухоме майно квартиру загальною площею 62,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2;

- заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування/припинення реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам та інше) щодо об`єкта нерухомого майна - квартири загальною площею 62,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2.

Позивач вважає, що існують реальні ризики того, що Благодійною організацією можуть бути вжиті заходи для відчуження спірного майна, а отже застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, без їх застосування інтереси держави України будуть порушені. Оскільки спірне майно перебуває у власності пов`язаного із Партією Благодійного фонду, на думку позивача, існують реальні ризики того, що Благодійним фондом можуть бути вжиті заходи для відчуження цього майна до прийняття рішення у справі, що розглядатиметься.

Додатково позивач зазначив, що за умов триваючої війни усі державні інституції зобов`язані консолідувати свої зусилля задля запобігання уникнення покарання певними особами, в тому числі шляхом позбавлення права власності на майно, що є санкцією за вчинення правопорушення, яке передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану заявником заяву про забезпечення позову, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання (ст. 137 ГПК України).

Виходячи з положень статей 136, 137 ГПК України, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 910/20007/20, від 20.07.2020 у справі № 914/2157/19, від 14.01.2019 у справі № 909/526/19, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Предметом поданого позивачем позову, який він просить забезпечити, є вимоги немайнового характеру - визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Оскільки у справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду із позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

При цьому особа, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суд у кожному конкретному випадку повинен оцінювати їх на предмет належності, допустимості та достовірності.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову заявник повинен належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. Таким чином, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно з ч.1, 2 ст. 76, ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

За приписами ч. 1-4 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з ч. 1-3 електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Одним із видів електронних доказів є електронний документ, визначення якого розкриває Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Частиною шостою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

Однак чинним законодавством не визначено порядку засвідчення електронного документа, поданого у паперовій його копії (постанова Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 910/17662/19).

Така невизначеність порядку засвідчення електронного документа, поданого у паперовій його копії зумовлює на практиці необхідність урахування учасниками процесу стандартів оформлення документів, визначених національним стандартом як нормативним документом відповідно до статей 1, 23 Закону України «Про стандартизацію» (схожий за змістом підхід застосований у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 917/1604/21).

Порядок засвідчення копій документів урегульований Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2020», прийнятим та наданим чинності наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 № 144, та який чинний від 01.09.2021.

Пунктом 5.26 Національного стандарту ДСТУ 4163-2020 визначено, що відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії. У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки «Для копій». Відмітку про засвідчення копії документа проставляють нижче реквізиту «Підпис» на лицьовому боці останнього аркуша копії документа.

Зазначеним способом повинна засвідчуватись кожна сторінка документа, поданого у копії.

У разі подання учасником справи до суду пакету документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній його сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи заявника та його печатки, такі процесуальні дії учасника справи свідчать про подання ним копій документів з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до вимог національного стандарту щодо оформлення документів (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 761/5894/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.12.2018 у справі № 914/809/18, від 01.10.2020 у справі № 910/8794/17).

Як докази на підтвердження позовних вимог та наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів до забезпечення позову, позивач надав: копію договору дарування нерухомого майна від 09.07.2015; копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №342939958 від 15.08.2023; копії безкоштовних запитів з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак надані позивачем копії документів, які є паперовими копіями електронних доказів, всупереч зазначеним вище вимогам законодавства не засвідчені взагалі.

У позовній заяві позивач посилається на п. 70 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Мін`юсту від 08.10.2019 №3101/5, де зазначено, що Мін`юст, зокрема, може засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в ньому, крім випадків створення паперових копій електронних документів, що надійшли до Мін`юсту через системи електронної взаємодії органів виконавчої влади (СЕВ).

Зважаючи на наведене, Мін`юст у позовній заяві зазначив, що в додатку до позовної заяви суду надані засвідчені копії лише тих документів, оригінали яких створені в Мін`юсті.

Суд не приймає такі доводи позивача як підстави для звільнення його від обов`язку подати докази у порядку, встановленому ст. 96 ГПК України з огляду на наступне.

По-перше, Інструкція з діловодства в Міністерстві юстиції України не є нормативним правовим актом, який може знівельовувати обов`язок Мін`юста як учасника судового процесу від подання оригіналів доказів або завірення їх копій, посвідчених в порядку, передбаченому законом.

По-друге, особа, яка подає до суду копії документів, може засвідчити відповідність їх оригіналу, якщо вона володіє такими копіями на законних підставах, незалежно від того, чи безпосередньо вона їх створила.

У даному випадку позивач зробив паперові копії електронних доказів через безпосередній доступ до їх оригіналів, які містяться у загальних державних реєстрах з вільним доступом, незважаючи на деякі обмеження для певних категорій осіб.

По-третє, наведений позивачем п. 70 Інструкції прямо передбачає виключення, коли створення паперових копій здійснюється з електронних документів, що надійшли до Мін`юсту через системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, що цілком відповідає способу отримання спірних доказів з відповідних державних реєстрів.

При цьому, Міністерство юстиції України не лише має доступ до цих реєстрів, але є й безпосереднім їх держателем.

По-четверте, норми ст. 96 ГПК України передбачають спеціальний порядок щодо форми, у яких подаються електронні докази до суду, який імперативно вказує на необхідність завірення паперових копій таких доказів.

У свою чергу, за відсутності в учасника певного доказу, зокрема його оригіналу або завіреної копії, такий учасник повинен самостійно вжити додаткових заходів щодо їх отримання, у тому числі завіреної уповноваженою особою копії, а в разі неможливості, звернутись з відповідним клопотанням до суду в порядку ст. 81 ГПК України (як це і було зроблено позивачем щодо витребування спірного договору дарування).

За змістом ст. 13, 14, 74 ГПК України суд роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, проте збирання доказів (їх оригіналів) у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, навіть, якщо вони є у вільному доступі.

Отже, надані позивачем копії документів, які незасвідчені в установленому законом порядку, є недопустимими доказами.

Подібний висновок щодо визнання незасвідчених копій документів недопустимими доказами у справі міститься в постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 904/8549/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012.

Крім того, заявник не надав жодних доказів, які підтверджують наявність родинних зв`язків між засновником Комуністичної партії України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У поданій заяві про вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначає, що відомості щодо підтвердження родинних зв`язків між головою забороненої партії та засновниками і керівниками організацій, які безоплатно отримали майно цієї ж партії, можуть бути надані суду виключно на підставі відповідної ухвали під час судового розгляду справи, у разі наявності потреби.

Суд наголошує позивачу, що відповідно до приписів ст. 13, 14, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; лише у разі реальної неможливості самостійно надати такі докази учасник процесу вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Таким чином, суд не повинен з власної ініціативи витребувати наведені докази, а всі негативні наслідки, пов`язані з невчиненням учасником процесуальних дій, у тому числі щодо неподання або несвоєчасного подання своїх доводів та доказів на їх підтвердження, мають бути покладені на таку особу.

Зазначені обставини щодо подання незасвідчених копії доказів та ненадання доказів родинних зв`язків стали підставами для залишення цієї позовної заяви без руху, що тягне за собою й надання аналогічної оцінки доказам, наданим позивачем на обґрунтування застосування заходів до забезпечення позову.

Крім того, з моменту ухвалення Восьмим апеляційним адміністративним судом рішення про заборону Комуністичної партії України та передачі її майна у власність держави минуло більше року, однак, як зазначає сам позивач у позовній заяві та заяві про забезпечення позову, спірне майно на теперішній час продовжує перебувати на праві власності у відповідача-1.

Отже, позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем-1 дій, спрямованих на реальне відчуження або підготовку до відчуження майна.

Також суд зазначає, що нормами ГПК України не передбачено можливості залишення заяви про забезпечення позову без руху у разі виявлення недоліків при її поданні, у тому числі з підстави надання незасвідчених копій документів, а тому суд повинен надати оцінку обґрунтованості доводів заявника на підставі наданих доказів.

Щодо доводів позивача про обов`язок консолідації своїх зусиль усіма державними інституціями задля запобігання уникнення покарання певними особами, в тому числі шляхом позбавлення права власності на майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 6 Конвенції містить два аспекти вимоги безсторонності. По-перше, орган, який розглядає справу, повинен бути безстороннім суб`єктивно, тобто жодний його член не повинен мати будь-якої особистої зацікавленості або упередженості. Вважається, що суддя є безстороннім, якщо немає доказів, які б свідчили про протилежне. По-друге, такий орган повинен також бути безстороннім з об`єктивного погляду, тобто він повинен надати достатні гарантії, які б виключали будь-які законні сумніви стосовно цього (рішення ЄСПЛ у справі Academy Trading Ltd. and Others v. Greece від 26 лютого 1998 року, Daktaras v. Lithuania від 19 вересня 2000 року; Moiseyev v. Russia від 9 жовтян 2008 року).

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість уявити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище відносно іншої сторони (рішення ЄСПЛ у справі Ankerl v. Switzerland від 23 жовтня 1996 року; Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands від 27 жовтня 1993 року; Duљko Ivanovski v. the former Yugoslav Republic of Macedonia від 24 липня 2014 року; Popov v. Russia від 11 грудня 2006 року).

Таким чином, при ухваленні судового рішення суд керується виключно принципом верховенством права, повинен бути неупередженим, незважаючи на склад учасників судового процесу, і не може відступати від закону навіть для консолідації відповідних зусиль або захисту політичних та економічних інтересів держави.

У контексті наведеного, суд також звертає увагу позивача на суперечливість його поведінки, який стверджуючи про найшвидшу консолідацію, протягом року з дня набрання законної сили рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду не вжив належних заходів щодо звернення до суду з позовом, спрямованим на повернення спірного майна Комуністичній партії України задля його подальшої передачі у власність держави, хоча з огляду на зміст позовної заяви та додані докази, всі його дії з підготовки позову в основному звелись лише до моніторингу відповідних Державних реєстрів та роздруківки витягів з них, а тепер спонукає суд до прийняття певних рішень.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що на теперішній час позивач не надав належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів до забезпечення позову, а відтак і не довів необхідності забезпечення позову, що є підставою для відмови у задоволенні поданої заяви.

Відповідно до п. 4, 6 ст. 233 ГПК України вступна та резолютивна частини ухвали була підписана судом 15.09.2023 у нарадчій кімнаті без їх проголошення.

Керуючись ст. 13, 14, 73-80, 86, 136-140, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Міністерства юстиції України про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 15.09.2023. Ухвалу може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст ухвали складено 20.09.2023.

Суддя В. В. Шморгун