ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

13 вересня 2023 року Справа № 915/1097/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи за заявою

кредитора: Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" (вул. Каботажний спуск, 18, м. Миколаїв, 54020)

до боржника: Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" (вул. Адміральська, 38, м. Миколаїв, 54001)

розпорядник майна: арбітражний керуючий Шалашний Леонід Олександрович (93000, Луганська обл., м.Рубіжне, вул. Померанчука, 15а, ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

про визнання кредиторських вимог,

Представники сторін:

Від кредитора: не з`явився

Від боржника: Царюк В.В.

розпорядник майна: не з`явився,

встановив:

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.10.2020 відкрито провадження у справі № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" (далі - ДП "Миколаївський суднобудівний завод"), введено процедуру розпорядження майном боржника з 25.05.2020 на строк до 170 календарних днів, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Шалашного Л. О.

У листопаді 2020 року Публічне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" (далі - ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль") звернулося до Господарського суду Миколаївської області із заявою про визнання кредиторських вимог до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" у загальній сумі 626 637,35 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 08.02.2022 визнано грошові вимоги ПАТ Миколаївська теплоелектроцентраль" до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" в повному обсязі, у загальній сумі 626 637,35 грн (467 620,1 грн - ІV черга та 159 017,25 грн - VІ черга), а також 4 204,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника (І черга).

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 08.02.2022 (в частині визнання грошових вимог ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль") у справі № 915/1097/20 залишено без змін, а апеляційну скаргу боржника без задоволення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2023 у справі №915/1079/20 касаційну скаргу Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" задоволено частково, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 та ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 08.02.2022 (в частині визнання грошових вимог Публічного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" до боржника) у справі № 915/1097/20 скасовано повністю, справу № 915/1097/20 в частині визнання грошових вимог Публічного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" до боржника направлено на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.08.2023 для розгляду заяви ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" про визнання кредиторських вимог визначено суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою від 14.08.2023 суддею Ржепецьким В.О. справу №915/1097/20 в частині розгляду заяви ПАТ Миколаївська теплоелектроцентраль" до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" про визнання кредиторських вимог прийнято до свого провадження, судове засідання для розгляду заяви кредитора призначено на 30 серпня 2023 року о 11:00 год.

30.08.2023 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення судового засідання у справі на 13 вересня 2023 року о 10:00 год.

У судовому засіданні 30.08.2023 учасники провадження у справі підтримали свої позиції, викладені у заявах по суті.

Короткий виклад позицій учасників провадження у справі.

Розпорядником майна визнано заявлені грошові вимоги частково на суму 542830,85 грн. Грошові вимоги в сумі 83806,5 грн розпорядником майна відхилені з огляду на приписи Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", відповідно до якого вказана сума заборгованості є списаною, оскільки вона виникла до 01.12.2012р. та не сплачена станом на дату набрання чинності даним Законом. Також розпорядник майна відхилив 4204,0 грн. судового збору, сплаченого за подання вказаної заяви з огляду на те, що вказані вимоги на його думку є поточними, та підлягають заявленню у ліквідаційній процедурі.

Боржник визнав грошові вимоги частково на суму 542830,85 грн з аналогічних підстав, викладених у відзиві розпорядника майна.

Кредитором подано до суду заперечення на відзиви розпорядника майна та боржника, в яких ПАТ "Миколаївська ТЕЦ" наполягає на визнанні заявлених грошових вимог в повному обсязі з огляду на те, що спірна заборгованість в сумі 83806,5 грн наразі не є списаною, оскільки акт списання до даного часу не погоджений з боку Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, тому відсутні підстави застосовувати норми вказаного Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" та вважати даний борг списаним.

24.08.2023 боржником подано до суду пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.05.2023 у справі № 915/1097/20.

У зазначених поясненнях боржник просить суд відхилити грошові вимоги ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" у частині включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог у сумі 72512,87 грн, грошові вимоги ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" визнати частково у загальній сумі 554124,48 грн, розподілити судові витрати.

У своїх поясненнях боржник зазначає, що загальна сума заявлених грошових вимог кредитора, що підтверджена наведеними рішеннями судів складає 626 637,35 грн. З урахуванням приписів Закону № 5213-VI списанню підлягають грошові кошти у сумі 72 512,87 грн, що складаються із заборгованості по судовим рішенням Господарського суду Миколаївської області у справах № 8/169/09 від 25.08.2009; № 2/52/10 від 18.05.2010; № 5016/2061/2011(4/82) від 18.07.2011; № 5016/3085/2011(17/135) від 26.10.2011; № 5016/1541/2012 (1/72) від 21.08.2012 і включають в себе основний борг, 3% річних та інфляцію.

На виконання приписів Закону № 5213-VI, 08.11.2012 між Боржником та Кредитором підписано Акт № 2439 звіряння взаємних розрахунків по заборгованості на 01.09.2012 року, яка залишилась непогашеною станом на 08.11.2012 року по виконанню рішень Господарського суду Миколаївської області № 8/169/09 від 25.08.2009; № 2/52/10 від 18.05.2010; № 5016/2061/2011(4/82) від 18.07.2011; № 5016/3085/2011(17/135) від 26.10.2011; № 5016/1541/2012 (1/72) від 21.08.2012. Станом на 08.11.2012 (день підписання акту звіряння № 2439) ВАТ «Миколаївська ТЕЦ» не перебувало в управлінні Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. 100 відсотків акцій ВАТ «Миколаївська ТЕЦ» станом на 08.11.2012 належало НАК «Нафтогаз України» (згідно постанови КМУ від 07.10.2009 № 1069), які включено до статутного капіталу Компанії.

Щодо можливості застосування до спірних правовідносин пункту 5 частини другої статті 2 Закону № 5213-VI боржник, посилаючись на норми ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 152 ЦК України, ч. 2-3 ст. 22, ч. 1 ст. 79, ч. 2 ст. 80, ч. 1 ст. 85, ч. 1 ст. 87, ч. 1-2 ст. 86 ГК України, п. 5 ч. 2 ст. 2 Закону № 5213-VI , ст. 2, 3, 11 Закону України «Про акціонерні товариства», зазначає, що ВАТ «Миколаївська ТЕЦ» не належить до суб`єктів господарювання державного сектору економіки, що вбачається з того, що передане йому до статутного капіталу майно фактично перетворено в акції, які в подальшому були передані до статутного капіталу НАК «Нафтогаз України». Після передачі до статутного капіталу 100 відсотків акцій Кредитора, у останнього не має державної частки, і відповідно держава не мала права вирішального впливу на господарську діяльність ВАТ «Миколаївська ТЕЦ». Не є власністю держави пакет акцій у статутному фонді акціонерного товариства, переданий нею до статутного фонду іншого суб`єкта господарювання, в якому їй належить 100 відсотків акцій. Власником цього пакета акцій стає зазначений суб`єкт господарювання. Поняття власності держави і власності такого суб`єкта не є тотожними, оскільки ця власність належить різним особам, самостійним учасникам цивільного обігу (постанова Верховного Суду у справі № 2а-642/10/1470 та постанова Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 6/537, провадження № К/9901/2796/18). Боржник вважає, що п. 5 ч. 2 ст. 2 Закону № 5213-VI не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах в частині необхідності погодження акту звіряння № 2439 від 08.11.2012 органом, уповноваженим управляти ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», оскільки Кредитор не належить до суб`єктів господарювання державного сектору економіки, що вбачається з того, що передане йому до статутного капіталу майно фактично перетворено в акції, які в подальшому були передані до статутного капіталу НАК «Нафтогаз України». Відповідно до п. 62 постанови Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 915/1097/20 у випадку здійснення підприємством оборонно-промислового комплексу заходів із визначення та погодження заборгованості з підприємством-постачальником відповідно до частини другої 2 Закону № 5213-VI, невиконання або неналежне виконання іншим учасником процедури списання своїх обов`язків, зокрема щодо визначення суми заборгованості або погодження акту звіряння з органом, уповноваженим управляти таким підприємством-постачальником, не може бути підставою для обмеження або позбавлення підприємства оборонного комплексу передбаченого Законом № 5213-VI права на списання заборгованості, відтак свідчить лише про наявність спору між сторонами про розмір чи порядок списання заборгованості, що може бути вирішений в судовому порядку, зокрема при розгляді відповідних грошових вимог кредитора до боржника у справі про банкрутство.

У судовому засіданні 13.09.2023 представник боржника підтримав позицію, викладену у пояснення від 24.08.2023 та зазначив, що в наслідок пожежі, яка сталася на підприємстві в результаті ракетного удару по місту Миколаєву, руйнувань зазнала адміністративна будівля підприємства боржника, знищено частину оригіналів первинних документів бухгалтерського обліку, зокрема акт №2439 звірення взаєморозрахунків по заборгованості на 01.09.2012.

Представник кредитора та розпорядник майна належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, правом участі у судовому засіданні 13.09.2023 не скористались. Заяв від учасників справи щодо неможливості участі у судовому засіданні чи реалізувати свої процесуальні права станом на час розгляду скарги до суду касаційної інстанції не надійшло.

Участь представників сторін у судовому засіданні обов`язковою не визнавалася.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявного у судовому засіданні складу учасників.

На підставі ст. 233 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, оцінивши їх відповідно до вимог ст.86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.10.2020 відкрито провадження у справі № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" (далі - ДП "Миколаївський суднобудівний завод"), введено процедуру розпорядження майном боржника з 25.05.2020 на строк до 170 календарних днів, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Шалашного Л. О.

У листопаді 2020 року Публічне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" (далі - ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль") звернулося до Господарського суду Миколаївської області із заявою про визнання кредиторських вимог до ДП "Миколаївський суднобудівний завод" у загальній сумі 626 637,35 грн.

На обґрунтування вимог кредитор посилається на те, що між Державним підприємством "Суднобудівний завод імені 61 Комунара" (наразі - ДП "Миколаївський суднобудівний завод") та Державним підприємством "Миколаївська теплоелектроцентраль" (наразі - ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль") було укладено договір № 2439 про постачання теплової енергії в гарячій воді. У зв`язку з неоплатою поставленої заявником у опалювальних періодах з 2008 по 2020 роки теплової енергії у гарячій воді відповідно до умов цього договору у ДП "Миколаївський суднобудівний завод" виникла заборгованість перед кредитором у заявленій сумі.

Заява ПАТ "Миколаївська ТЕЦ" з грошовими вимогами до боржника подана до суду з дотриманням строку, встановленого судом згідно ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

З матеріалів заяви судом встановлено, що 01.08.2002 між ДП "Суднобудівний завод імені 61 Комунара", правонаступником якого є ДП "Миколаївський суднобудівний завод", та ДП "Миколаївська теплоелектроцентраль", правонаступником якого є ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль", укладено договір № 2439 про постачання теплової енергії в гарячій воді (надалі - Договір).

Відповідно до пунктів 9.1., 9.4. Договору, сторони визначили набуття чинності з дня його підписання та дію до 01.08.2003. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії, про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Від боржника таких заяв не надходило.

Згідно з розділом 1 Договору, кредитор узяв на себе зобов`язання постачати боржнику теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а боржник зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію в терміни, передбачені цим договором.

За змістом пункту 5.1. Договору облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Відповідно до пунктів 6.2., 6.3. Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Боржник за 20 днів до початку розрахункового періоду сплачує Кредитору вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Згідно з пунктом 5.3. Договору, споживач, що має прилади обліку, щомісячно подає до енергопостачальної організації звіт про фактичне споживання теплової енергії, в терміни, передбачені в Додатку № 1 до Договору.

В опалювальних періодах 2008 - 2020, на виконання умов Договору, кредитором постачалася боржнику теплова енергія в гарячій воді з метою теплозабезпечення приміщень за адресою: м. Миколаїв, вул. Чкалова, 108 - відповідно до Додатку № 1/1 до Договору, що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення.

Згідно з пунктом 10.3. Договору, при виникненні обставин, не обумовлених цим договором, сторони зобов`язані керуватися Законом України "Про електроенергетику", Правилами користування тепловою енергією, Тимчасовими правилами обліку відпуску і споживання теплової енергії, іншими нормативними документами, що регулюють відносини сторін з приводу теплопостачання.

Борг ДП "Миколаївський суднобудівний завод" у загальній сумі 626637,35 грн є заборгованістю за поставлену заявником у опалювальних періодах з 2008 по 2020 роки теплову енергію у гарячій воді згідно з умовами Договору від 01.08.2002 № 2439, а також нарахованих на відповідні суми основного боргу інфляційних втрат, 3% річних та пені та судових витрат, пов`язаних зі стягненням заборгованості в судовому порядку, а саме: сума основного боргу - 315 993,98 грн, 111 317,92 грн інфляційних втрат, 3% річних - 24257,43 грн та 159017,25 грн пені, а також сума судових витрат за судовими рішеннями - 16050,77 грн.

Вказана заборгованість стягнута рішеннями Господарського суду Миколаївської області у справах № 8/169/09, № 2/52/10, № 5016/2016/2011(4/82), № 5016/3085/2011(17/135), № 5016/1541/2012(1/72), № 915/1030/13, № 915/1629/14, № 915/1700/15, № 915/413/17, № 915/855/18, № 915/2072/19, № 915/783/20, що не заперечується учасниками справи.

Наявні матеріали справи свідчать про те, що станом на час звернення ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" із заявою з грошовими вимогами до боржника, зазначені судові рішення про стягнення заборгованості боржником ані у добровільному, ані у примусовому порядку не виконані.

Предметом судового розгляду у цій справі є заява ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" про визнання грошових вимог до ДП "Миколаївський суднобудівний завод", мотивована заборгованістю боржника за постачання теплової енергії в гарячій воді, у тому числі що виникла до 01.09.2012 та встановлена судовими рішеннями.

При вирішенні даної справи судом враховано наступне.

30.10.2012 набрав чинності Закон України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку» (надалі - Закон № 5213-VI), яким визначено комплекс економічних заходів, спрямованих на вирішення питань заборгованості та забезпечення стабільного розвитку державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які включені до складу ДК "Укроборонпром" (у редакції преамбули на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 5213-VI, на умовах, визначених цією статтею, підлягає списанню заборгованість підприємств оборонно-промислового комплексу заборгованість підприємств оборонно-промислового комплексу (у тому числі встановлена судовими рішеннями та реструктуризована) за теплову енергію і природний газ та послуги з його транспортування перед підприємствами, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, та суб`єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірніми компаніями (підприємствами), яка обліковувалася станом на 1 вересня 2012 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

У пункті 4 частини першої статті 2 Закону № 5213-VI визначено, що так само підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями та реструктуризована) з пені, штрафних та фінансових санкцій (3 відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам оборонно-промислового комплексу на заборгованість за природний газ та послуги з його транспортування, теплову енергію, електричну енергію та надані послуги з водопостачання та водовідведення станом на 1 вересня 2012 року і не сплачені станом на дату набрання чинності цим Законом.

Таким чином, законодавець встановив імперативний припис за змістом якого праву підприємства оборонно-промислового комплексу на списання заборгованості за електричну енергію та з нарахованих на таку заборгованість пені, штрафних та фінансових санкцій (3 відсотки річних та індекс інфляції) кореспондує обов`язок визначених у статті 2 Закону № 5213-VI суб`єктів господарювання, зокрема тих які здійснюють постачання електричної енергії за регульованим тарифом, списати таку заборгованість в силу приписів цього Закону та в порядку передбаченому ним.

При цьому правомочностей таких суб`єктів відмовити у реалізації права на списання відповідної заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу чи підстав для такої відмови Закон № 5213-VI не передбачає.

Отже списання (прощення) боргів підприємств оборонно-промислового комплексу перелічених у частині першої статті 2 Закону № 5213-VI відбувається саме в силу приписів закону та в порядку передбаченому частиною другою цієї норми.

Частиною другою статті 2 Закону № 5213-VI передбачено, що списання заборгованості (у тому числі з пені, штрафних та фінансових санкцій) відповідно до цієї статті здійснюється підприємствам оборонно-промислового комплексу відповідними суб`єктами господарювання, які здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, оптовим постачальником електричної енергії, підприємствами, що виробляють електричну енергію, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та її дочірніми компаніями (підприємствами), а також суб`єктами господарювання, які постачають теплову енергію, надають послуги з водопостачання та водовідведення (далі - учасники процедури списання), у такому порядку:

1) обсяг заборгованості (у тому числі реструктуризованої) визначається з урахуванням вимог законодавства з питань інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, документів та розрахунків і списується учасниками процедури списання у сумах, що обліковуються в бухгалтерському обліку таких учасників, враховуючи у тому числі суми пені, штрафних санкцій, 3 відсотки річних та індекс інфляції на дату списання;

2) для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов`язково входять керівник підприємства як голова комісії та головний бухгалтер і яка визначає обсяг та період виникнення заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів;

3) списання заборгованості проводиться на підставі взаємно погоджених актів звіряння учасників процедури списання, в яких зазначаються обсяг та період виникнення заборгованості, що підлягає списанню;

4) датою списання заборгованості є дата підписання взаємно погоджених актів звіряння учасниками процедури списання;

5) у разі якщо у статутному капіталі підприємства - учасника процедури списання 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, взаємно погоджений акт погоджується органом, уповноваженим управляти таким підприємством.

Системне тлумачення частини другої статті 2 Закону Закону № 5213-VI дозволяє дійти висновку про те, що законодавець виокремив дві групи умов для списання заборгованості: обов`язкові (визначені в пунктах 1-4 цієї частини) та факультативну (визначену в пункті 5 цієї частини).

Отже, за загальним правилом розмір заборгованості підприємства оборонно-промислового комплексу за природний газ, електричну та теплову енергію, водопостачання та водовідведення та нарахованої на таку заборгованість пені, штрафних та фінансових санкцій (3 відсотки річних та індекс інфляції) узгоджується між двома контрагентами - учасниками процедури списання заборгованості, відтак борг має бути списаний цими учасниками на підставі актів звіряння за умови:

- виникнення такої заборгованості станом на 01.09.2012 та її несплати на дату набрання чинності Законом № 5213-VI перед постачальником/спеціальним суб`єктом господарювання, визначеним цим Законом;

- визначення обсягів такої заборгованості за правилами інвентаризації та бухгалтерського обліку спеціально створеними комісіями і оформлення актом звіряння сум несплаченої заборгованості в якому зазначаються обсяг та період виникнення заборгованості, що підлягає списанню;

- взаємного погодження актів звіряння заборгованості учасниками процедури списання.

Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 у справі № 43/293-04 сформулював правовий висновок про те, що зазначена у статті 2 Закону № 5213-VI заборгованість підприємств оборонно-промислового комплексу є списаною з дати підписання цими учасниками двостороннього акта звіряння та погодження його, у разі необхідності, органом, уповноваженим управляти таким підприємством.

Списанню у такому порядку підлягає тільки заборгованість за переліком визначеним у частині першій статті 2 Закону № 5213-VI, зокрема заборгованість підприємств оборонно-промислового комплексу (у тому числі встановлена судовими рішеннями та реструктуризована) за природний газ, електричну та теплову енергію, водопостачання та водовідведення, яка виникла станом на 1 вересня 2012 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом, а також нараховані на цю заборгованість за такий самий період пеня, штрафні та фінансові санкції (3 відсотки річних та індекс інфляції).

Списання інших боргів, зокрема з відшкодування судових витрат за судовими рішеннями про стягнення заборгованості, переліченої у частині першій статті 2 Закону № 5213-VI, цим Законом не передбачено.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 у справі № 43/293-04, зазначивши, що сума заборгованості, стягнута судовим рішенням з підприємства оборонно-промислового комплексу через неоплату послуг з прийому стічних вод є списаною в частині суми основного боргу за вирахуванням судових витрат, що не підлягають списанню в силу приписів Закону № 5213-VI.

Пунктом 5 частини другої статті 2 Закону № 5213-VI - застосування якого є факультативним (у разі якщо в статутному капіталі учасника процедури списання державі належить 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв)) - передбачено, що взаємно погоджений акт погоджується також органом, уповноваженим управляти таким підприємством - учасником процедури списання.

З огляду на те, що за пунктом 4 частини другої статті 2 Закону № 5213-VI датою списання заборгованості є дата підписання взаємно погоджених актів звіряння учасниками процедури списання саме на цю дату має визначатися відсоток власності держави у статутному капіталі підприємства - учасника процедури задля з`ясування необхідності додаткового погодження акту звіряння заборгованості з органом, уповноваженим управляти таким підприємством в порядку пункту 5 цієї норми.

Системний аналіз приписів статті 2 Закону від 06.09.2012 № 5213-VI свідчить про те, що списання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу за природний газ, електричну та теплову енергію, водопостачання та водовідведення, яка обліковувалася станом на 01.09.2012 і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом, та нарахованих на цю заборгованість пені, штрафних та фінансових санкцій (3 відсотки річних та індекс інфляції) перед зазначеними у цій нормі суб`єктами господарювання - постачальниками, має здійснюватися в силу імперативних приписів Закону № 5213-VI щодо її списання, при цьому предметом погодження між учасниками процедури списання є саме розмір заборгованості, що належить списати за актом звіряння, а не право здійснити таке списання, передбачене Законом № 5213-VI.

За змістом статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів).

Частиною третьою статті 45 КУзПБ визначено, що заява кредитора має містити виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, їх обґрунтування та до неї в обов`язковому порядку додаються документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Відповідно до частини другої статті 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Розглядаючи кредиторські вимоги господарський суд в силу норм статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення грошового зобов`язання у боржника.

Під час розгляду заявлених грошових вимог, суд користується правами та повноваженнями наданими йому процесуальним законом. Суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора.

Провадження у справі про банкрутство на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.

Тож визнання кредиторських вимог у справі про банкрутство має своїм наслідком вплив не лише на права та інтереси самого кредитора (заявника) та боржника, а й на права та інтереси інших кредиторів у справі, адже в залежності від результату визнання їх судом перебуває можливість та обсяг розміру задоволення вимог таких кредиторів.

За цих умов, використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, що як наслідок порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами, а також права боржника у справі про банкрутство (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18, від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21).

Тому важливе значення під час розгляду судом заявлених у справі про банкрутство (неплатоспроможність) грошових вимог до боржника має застосування правил доказування та встановлення обґрунтованості таких вимог, що унеможливлюють визнання безпідставних вимог та включення їх до реєстру вимог кредиторів.

При цьому заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують кредиторські вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 914/1126/14, від 05.03.2019 у справі № 910/3353/16, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16, від 02.06.2022 у справі № 917/1384/20, від 09.06.2022 у справі № 922/313/20 (922/3069/21), від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21).

Господарський суд зобов`язаний розглянути всі вимоги та заперечення проти них на підставі поданих кредитором і боржником документів, та за наявності спору щодо розміру заявлених вимог вирішити його як з дотриманням принципу змагальності сторін, так і принципу судового контролю у справі про банкрутство.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що правовий аналіз грошових вимог кредитора має здійснюватися господарським судом з урахуванням сукупності усіх з`ясованих обставин справи та з наданням у судовому рішенні мотивованої правової оцінки як обґрунтуванню кредиторських вимог, так і запереченням боржника, арбітражного керуючого, інших кредиторів проти їх визнання та доказам поданим на обґрунтування таких заперечень.

Зі змісту заяви вбачається, що заборгованість боржника у загальній сумі 626637,35 грн є заборгованістю підприємства-боржника за поставлену заявником у опалювальних періодах з 2008 по 2020 років теплову енергію у гарячій воді відповідно до умов відповідного Договору від 01.08.2002р. №2439, а також нарахованих на відповідні суми основного боргу інфляційних втрат, 3% річних та пені та судових витрат, пов`язаних зі стягненням заборгованості в судовому порядку, а саме: сума основного боргу складає 315993,98 грн, сума втрат від інфляції становить 111317,92 грн, загальна сума 3% річних складає 24257,43 грн, сума пені складає 159017,25 грн, а також сума судових витрат за судовими рішеннями складає 16050,77 грн.

Вказана заборгованість стягнута рішеннями Господарського суду Миколаївської області у справах №8/169/09, №2/52/10, 5016/2016/2011(4/82), 5016/3085/2011(17/135), 5016/1541/2012(1/72), №915/1030/13, №915/1629/14, №915/1700/15, №915/413/17, №915/855/18, 915/2072/19, 915/783/20.

Копії судових рішень та наказів додані до матеріалів заяви.

Суд констатує, що вся сума заявлених кредиторських вимог ПАТ "Миколаївська ТЕЦ" виникла до відкриття провадження у справі, є конкурсною та безспірною.

ДП "Миколаївський суднобудівний завод" та розпорядник майна боржника заперечують проти визнання грошових вимог в частині суми 83806,50 грн, посилаючись на її списання на підставі приписів статті 2 Закону № 5213-VI за погодженим сторонами актом звіряння заборгованості від 08.11.2012 № 2439.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання приписів Закону № 5213-VI, 08.11.2012 між боржником та кредитором підписано Акт № 2439 звіряння взаємних розрахунків по заборгованості на 01.09.2012 року, яка залишилась непогашеною станом на 08.11.2012 року по виконанню рішень Господарського суду Миколаївської області № 8/169/09 від 25.08.2009; № 2/52/10 від 18.05.2010; № 5016/2061/2011(4/82) від 18.07.2011; № 5016/3085/2011(17/135) від 26.10.2011; № 5016/1541/2012 (1/72) від 21.08.2012.

Оцінюючи доводи сторін щодо дати підписання Акту №2439 звіряння взаємних розрахунків по заборгованості на 01.09.2012 року, суд виходить з таких міркувань.

Як визначено статтею другою Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов`язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов`язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Статтею 79 ГПК України визначено поняття вірогідності доказів.

Верховним Судом в постанові від 21.08.2020 у справі №904/2357/20 здійснено тлумачення цієї статті та висловлено правову позицію, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стосовно дати підписання даного акту господарський суд виходячи з обсягу наданих доказів, зокрема, враховуючи знищення оригіналу Акту №2439 звіряння взаємних розрахунків по заборгованості на 01.09.2012 року, здійснюючи змістовне тлумачення тексту Акту №2439 доходить висновку, що найбільш вірогідною датою підписання акту є 08.11.2012.

08.11.2012 є днем підписання сторонами акта звіряння заборгованості № 2439, отже саме на цю дату має з`ясовуватися структура власності ПАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль", відтак і вирішуватися питання щодо необхідності погодження цього акта з органом, уповноваженим управляти товариством, як підприємством у статутному капіталі якого 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 2 Закону № 5213-VI.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 16.07.2004 № 402 "Про реорганізацію системи управління електроенергетичним комплексом України" наказано у п`ятиденний строк передати Національній акціонерній компанії "Енергетична компанія України" за номінальною вартістю 100 % акцій, що належить державі у статутних фондах господарських товариств, зазначених у додатку 1 до цього наказу".

У додатку 1 до наказу від 16.07.2004 № 402 наведено перелік господарських товариств, 100 % акцій яких, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.06.2004 № 794, передаються до статутного фонду НАК "Енергетична компанія України", до якого включено ВАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль".

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.10.2009 № 1069 "Про передачу державних підприємств в управління Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (в редакції від 07.10.2009) постановлено погодитися з пропозицією Міністерства палива та енергетики щодо передачі державних підприємств за переліком згідно з додатком в управління НАК "Нафтогаз України", до якого включено ВАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль".

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2012 № 1066 "Про передачу державних підприємств в управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості" постановлено НАК "Нафтогаз України" передати у місячний строк в управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості державні підприємства за переліком згідно з додатком, до якого включено ВАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль".

З зазначено витікає, що на дату підписання сторонами акту звіряння (08.11.2012), відтак і на дату списання заборгованості, 100 % акцій ВАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" перебувало у статутному капіталі НАК "Нафтогаз України", що не дає підстав для застосування до спірних вимог пункту п`ятого частини другої статті 2 Закону № 5213-VI.

Загальна сума заборгованості, яка підлягає списанню та встановлена у Акті № 2439 від 08.11.2012 складає 83806,50 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2009 у справі №8/169/09 стягнуто з Боржника на користь Кредитора зокрема, пеню у розмірі 9253,15 грн. Вказана сума пені зафіксована в Акті № 2439 від 08.11.2012. Однак, постановою Вищого господарського суду від 18.02.2010 рішення суду першої та апеляційної інстанції змінено в частині стягнення з Боржника пені, зменшено пеню до 1000,00 грн.

За такого, 83806,50 грн (заборгованість по Акту № 2439) - 8 253,15 грн (розмір пені, що був зменшений ВГСУ) = 75 553,35 грн.

Загальна сума грошових вимог Кредитора, яка підлягає списанню згідно Закону № 5213-VI становить 75553,35 грн.

Ураховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 04.05.2023 у справі № 915/1097/20 в частині розгляду кредиторських вимог ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» (п. 105 згаданої постанови): « 105. Системне тлумачення статті 2 Закону № 5213-VI приводить до висновку про те, що заборгованість підприємств оборонно-промислового комплексу (у тому числі встановлена судовими рішеннями та реструктуризована) за природний газ, електричну та теплову енергію, водопостачання та водовідведення, яка виникла станом на 1 вересня 2012 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом, а також нараховані на цю заборгованість за такий самий період пеня, штрафні та фінансові санкції (3 відсотки річних та індекс інфляції) за вирахуванням судових витрат є списаною з дати підписання цими учасниками двостороннього акта звіряння та погодження його, у разі необхідності, органом, уповноваженим управляти таким підприємством.»

Загальна сума судових витрат за рішеннями Господарського суду Миколаївської області № 8/169/09 від 25.08.2009; № 2/52/10 від 18.05.2010; № 5016/2061/2011(4/82) від 18.07.2011; № 5016/3085/2011(17/135) від 26.10.2011; № 5016/1541/2012 (1/72) від 21.08.2012 становить 3 040,73 грн.

Відтак, 75553,35 грн (сума заборгованості, що підлягає списанню згідно Закону № 5213-VI) - 3040,73 грн (судові витрати, що не підлягають списанню) = 72512,62 грн.

Зважаючи на викладене, згідно приписів Закону № 5213-VI та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.05.2023 у справі № 915/1097/20 списанню підлягають грошові кошти у сумі 72512,62 грн.

Отже, грошові вимоги кредитора до боржника в цій частині слід відхилити.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими грошові вимоги кредитора до боржника в загальній сумі 554124,73 грн, з яких: 252938,20 грн - основний борг, 21921,02 грн - 3% річних, 108912,61 грн - інфляційні нарахування, 154302,13 грн - пеня, 16050,77 судові витрати за рішеннями суду.

Черговість задоволення вимог кредиторів боржника визначена ч. 1 ст. 64 Кодексу, а саме: кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому:

1) у першу чергу задовольняються:

вимоги щодо виплати заборгованості з оплати за виконані роботи та/або надані послуги, а також інші кошти, належні гіг-спеціалістам за гіг-контрактами, укладеними згідно із Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", та нараховані на ці суми страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі;

вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати працюючим та звільненим працівникам банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв`язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов`язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, які направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідна допомога, належна працівникам у зв`язку з припиненням трудових відносин, та нараховані на ці суми страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі;

вимоги щодо виплати заборгованості із компенсації збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини, постановлених проти України;

вимоги кредиторів за договорами страхування;

витрати, пов`язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді;

витрати кредиторів на проведення аудиту, якщо аудит проводився за рішенням господарського суду за рахунок їхніх коштів;

2) у другу чергу задовольняються:

вимоги із зобов`язань, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян, шляхом капіталізації у ліквідаційній процедурі відповідних платежів, у тому числі до Фонду соціального страхування України за громадян, які застраховані в цьому фонді, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, зобов`язань із сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, крім вимог, задоволених позачергово, з повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування України, а також вимоги громадян - довірителів (вкладників) довірчих товариств або інших суб`єктів підприємницької діяльності, які залучали майно (кошти) довірителів (вкладників);

3) у третю чергу задовольняються:

вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів);

вимоги центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом;

4) у четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою;

5) у п`яту чергу задовольняються вимоги щодо повернення внесків членів трудового колективу до статутного капіталу підприємства;

6) у шосту чергу задовольняються інші вимоги.

Суд вважає безпідставними заперечення арбітражного керуючого та боржника в відзивах на заяву про визнання кредиторських вимог щодо не погодження з вимогою про визнання витрат на сплату судового збору оскільки такі витрати не віднесено до жодної черги вимог кредиторів, є поточними та пред`являються в ліквідаційній процедурі.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Відповідно до ч.6 ст.12 ГПК України Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Черговість задоволення вимог кредиторів визначено ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до якої у першу чергу задовольняються, крім іншого, витрати, пов`язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно ч. 3 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, до заяви про визнання кредиторських вимог в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору.

П. п. 10 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлює ставки судового збору за подання заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом в розмірі 2 -х прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Згідно ч.8 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються в межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.

З аналізу змісту ст. ст. 123,129 ГПК України судовий збір є різновидом витрат, пов`язаних з провадженням у справі в господарському суді, та у разі визнання кредиторських вимог покладається на боржника.

Керуючись ст. 41, 45-47, 122, 133, п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Визнати грошові вимоги Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" до Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" у розмірі 554124,73 грн, з яких:

- 4204,00 грн - витрати по сплаті судового збору - вимоги першої черги;

- 399822,60 грн - вимоги четвертої черги;

- 154302,13 грн - вимоги шостої черги.

2. Решту грошових вимог Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" до Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" в сумі 72512,62 грн відхилити.

3. Зобов`язати розпорядника майна арбітражного керуючого Шалашного Л.О. включити визнані судом вимоги кредитора до реєстру вимог кредиторів боржника - Державного підприємства "Миколаївський суднобудівний завод" у відповідності до вимог ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства.

4. Ухвалу направити кредитору, боржнику, розпоряднику майна.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття.

6. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України, п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст ухвали складений та підписаний 18.09.2023.

Суддя В.О.Ржепецький