ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/645/23

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участі судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" (52900, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, смт Межова, вул. Грушевського, б. 2, , ел. пошта )

до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення 450 000 грн 00 коп.

у судове засідання з`явилися:

від позивача: не з`явився;

- відповідач: не з`явився;

- третя особа: не з`явився.

Згідно з ч. 3 ст. 222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2023 року через підсистему "Електронний суд" до Господарського суду Рівненської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" до Фізичної особи - підприємця Козарика Анатолія Петровича про стягнення 450 000 грн 00 коп., з яких: 327 026 грн 11 коп., які отримані відповідачем згідно договору позики; 122 973 грн 89 коп. - відсотки за користування позиченими грошовими коштами, 3% річних та інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" вказує, що на підставі усного договору позики, укладеного між ним (позикодавець) та Фізичною особою - підприємцем Козариком Анатолієм Петровичем (позичальник) у 2018 році, на рахунок позичальника було перераховано 327 026 грн 11 коп. згідно з платіжними дорученнями № 37 від 10.07.2018 (на суму 6 500 грн 00 коп.), № 38 від 16.07.2018 (на суму 20 009 грн 31 коп.), № 43 від 08.08.2018 (на суму 88 873 грн 00 коп.), № 45 від 09.08.2018 (на суму 124 500 грн 00 коп.), № 47 від 31.08.2018 (на суму 80 000 грн 00 коп.), № 48 від 06.09.2018 (на суму 5 000 грн 00 коп.), №57 від 03.10.2018 (на суму 2 143 грн 80 коп). 28.04.2022 поштовим відправленням № 896 позивач надіслав відповідачу вимогу № 02-04/2022 від 28.04.2022 повернути грошові кошти, отримані за усним договором позики, однак дана вимога не була задоволена відповідачем. З огляду на викладене позивачем нараховано на суму боргу відсотки за користування позиченими грошовими коштами в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Ухвалою від 03.07.2023 позовну заяву залишено без руху з підстав неподання позивачем обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються з відповідача та доказів оплати судового збору у розмірі 5 400 грн 00 коп.

Ухвала від 11.07.2023 доставлена до електронного кабінету представника позивача Дубініна Ростислава Володимировича 03.07.2023, про що свідчить довідка про доставку.

Відтак, 13.07.2023 був останнім днем для усунення позивачем недоліків позовної заяви.

11 липня 2023 року на поштову адресу від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено платіжну інструкцію кредитового переказу коштів № ІВ46524258 від 03.07.2023 на суму 5 400 грн 00 коп., що свідчить про оплату судового збору, а також обґрунтований розрахунок сум відсотків за користування позиченими коштами, 3 % річних та інфляційне збільшення боргу.

Із обґрунтованого розрахунку суми заборгованості вбачається, що позивач нараховує для відповідача проценти від суми позики у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 10.07.2018 до 28.04.2022; 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28.04.2022 до 30.06.2023.

За підрахунками позивача, вказаних у обґрунтованому розрахунку сум відсотків за користування позиченими коштами, 3 % річних та інфляційне збільшення боргу, загальна сума заборгованості становить 542 239 грн 58 коп., з яких:

- сума позичених коштів складає 327 026 грн 11 коп.;

- відсотки за користування позиченими коштами складають 137 695 грн 21 коп.;

- 3 % річних складає 16 309 грн 81 коп.;

- інфляційне збільшення боргу складає 61 208 грн 45 коп.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви у спосіб та в межах процесуального строку, встановленого судом, ухвалою від 17.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/645/23, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи призначено на 29.08.2023.

02 серпня 2023 року від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді; про продовження/встановлення додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву тривалістю не менше 15 календарних днів з моменту надання представнику відповідача доступу до матеріалів справи в електронному вигляді.

03 серпня 2023 року Господарським судом внесено дані представника ОСОБА_1 адвоката Прасковича Івана Михайловича (РНОКПП НОМЕР_3 ) до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи № 918/645/23 в підсистемі "Електронний суд".

Доступ представником відповідача адвокатом Прасковичем Іваном Михайловичем до електронної справи № 918/645/23 отримано із технічних причин 09.08.2023, про що свідчить скріншот із електронного кабінету адвоката.

28 серпня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про заміну неналежного відповідача. В обґрунтування необхідності заміни неналежного відповідача у справі № 918/645/23 позивач вказує, що позовні вимоги цієї господарської справи ґрунтуються на обставинах, які виникли в період з січня по грудень 2018 року та підтверджуються доказами того ж періоду - тобто в період коли відповідач - ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт господарювання Фізична особа - підприємець Козарик Анатолій Петрович. Позивачу стало відомо про припинення підприємницької діяльності відповідачем. Враховуючи, що спірні правовідносини мали місце під час ведення підприємницької діяльності відповідачем, то справа підсудна суду господарської юрисдикції, навіть після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності відповідачем У зв`язку з державною реєстрацією припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 48 ГПК України, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" просить суд замінити неналежного відповідача Фізичну особу - підприємця Козарика Анатолія Петровича, на належного Відповідача Козарика Анатолія Петровича.

Судом 28.08.2023 отримано витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Фізичної особи - підприємця Козарика Анатолія Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та встановлено, що підприємницька діяльність ОСОБА_1 припинена, про що проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням 27.07.2019.

Судом 29.08.2023 отримано витяг із Єдиного державного демографічного реєстру щодо ОСОБА_1 та встановлено, що адресою його реєстрації є АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою від 29.08.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" про заміну неналежного відповідача у справі № 918/645/23 прийнято та задоволено. Постановлено замінити неналежного відповідача у справі № 918/645/23 - Фізичну особу - підприємця Козарика Анатолія Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на належного - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

28 серпня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог.

У відзиві серед іншого відповідач вказує, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики із юридичною особою не може бути укладений в усній формі, а відтак оскільки до позовної заяви не долучено договору позики в письмовій формі, отже зазначення позивачем у позовній заяві про укладення усного договору позики та досягнення усіх істотних умов такого договору є завідомо неправдивим та має на меті введення суду в оману. Усний договір позики, про який вказує позивач, є неукладеним, а відтак позовні вимоги про нарахування відсотків відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України є такими, що не підлягають до задоволення. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи і в будь-кого зі сторін договорів послуг/підряду/позики - строк повернення коштів про який позивач вказав у вимозі від 28.04.2022 встановити неможливо, а нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку із тим, що не відбулося прострочення виконання зобов`язання із повернення позичених коштів є безпідставним.

Натомість, як вбачається із відзиву, відповідач посилається на існування між ним та позивачем господарських правовідносин щодо інших договорів - поставки товару (паркетної заготовки), які відповідачем належно виконані на загальну суму 330 536 грн 40 коп., про що свідчать видаткові накладні № 1704/1 від 17.04.2020 на суму 148 881 грн 10 коп. та № 2804/1 від 28.04.2020 на суму 181 655 грн 30 коп. У відзиві відповідач вказує на безпідставність покликання позивача на норми щодо повернення майна (коштів) набутих без достатньої правової підстави, оскільки такі норми регулюють позадоговірні зобов`язання, але сам позивач покликається на договірні, які глава 83 ЦК України не врегульовує. Більше того, як вказує відповідач, вказана сума на яку здійснено поставку товару 330 536 грн 40 коп. перевищує суму коштів, що отримані відповідачем згідно з видатковими накладними, долученими до позовної заяви, а відтак це свідчить про неналежність виконання зобов`язання саме з боку позивача.

29 серпня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшли:

- клопотання про те, щоб вважати відзив відповідача таким, що не поданий із застосуванням наслідків, передбачених ч. 9 ст. 165 ГПК України, та не брати такий відзив до уваги;

- клопотання про витребування від відповідача оригіналів документів порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України, а саме: довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019; видаткову накладну № 1704/1 від 17.04.2020; видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020;

- клопотання про визнання доказів, долучених відповідачем до відзиву, а саме: довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019; видаткову накладну № 1704/1 від 17.04.2020 та видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020 недопустимими;

- клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 .

29 серпня 2023 року присутній у судовому засіданні представник позивача зазначив, що у обґрунтованому розрахунку сум відсотків за користування позиченими коштами, 3 % річних та інфляційного збільшення боргу вказується, що загальна сума заборгованості становить 542 239 грн 58 коп., з яких: сума позичених коштів складає 327 026 грн 11 коп.; відсотки за користування позиченими коштами складають 137 695 грн 21 коп.; 3 % річних складає 16 309 грн 81 коп.; інфляційне збільшення боргу складає 61 208 грн 45 коп. При цьому представник позивача зауважив, що просить суд не розцінювати даний розрахунок на суму 542 239 грн 58 коп. як заяву про збільшення позовних вимог, а вважати предметом позовних вимог суму зазначену у позовній заяві, а саме - 450 000 грн 00 коп.

Розглянувши 29.08.2023 заяву представника ОСОБА_1 адвоката Прасковича Івана Михайловича про продовження строку підготовчого провадження та відкладення підготовчого засідання у справі на строк не менше 20 календарних днів з моменту надання представнику відповідача доступу до матеріалів справи в електронному вигляді, - суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні у зв`язку із тим, що ухвалою від 17.07.2023 постановлено справу № 918/645/23 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а згідно з ч. 3 ст. 252 ГПК України підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Ухвалою від 29.08.2023 заяву представника ОСОБА_1 про продовження/встановлення додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву тривалістю не менше 15 календарних днів з моменту надання представнику відповідача доступу до матеріалів справи в електронному вигляді, задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву до 28.08.2023. Відзив ОСОБА_1 прийнято, долучено до матеріалів справи та постановлено здійснювати розгляд справи із його урахуванням. У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" про те, щоб вважати відзив відповідача таким, що не поданий із застосуванням наслідків, передбачених ч. 9 ст. 165 ГПК України, та не брати такий відзив до уваги - відмовлено. Заяву представника ОСОБА_1 про поновлення /надання додаткового строку на подання відзиву, викладену у п. 1 прохальної частини відзиву, залишено без розгляду. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду - відмовлено. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" про витребування від відповідача оригіналів документів порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 для огляду у судовому засіданні оригінали наступних документів: довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019; видаткову накладну № 1704/1 від 17.04.2020; видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 задоволено. Залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ). Зобов`язано позивача та відповідача протягом п`яти днів з дня отримання даної ухвали надіслати на адресу третьої особи копії долучених до матеріалів справи заяв по суті спору (позовна заява, відзив на позов) з доданими до них документами. Докази такого надіслання надати суду. Запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача надати суду до 11.09.2023 (включно) письмові пояснення по суті спору з наданням доказів їх надіслання на адреси позивача та відповідача. Відкладено судове засідання у справі на 14.09.2023.

05 вересня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів надіслання третій особі, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача копії позовної заяви з доданими до неї документами. та інших заяв і клопотань по справі № 918/645/23.

05 вересня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У даній заяві по суті спору позивач зазначає свої аргументи стосовно форми та строків подання відзиву на позовну заяву. Окрім того, стосовно змісту відзиву представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" заперечує проти наведених ОСОБА_1 аргументів з наступних підстав:

- відповідач безпідставно вказує на те що Договір позики є не укладеним оскільки ними ж не заперечується надходження від позивача грошових коштів на поточний рахунок відповідача. Отже Договір позики не може бути визнано не укладеним;

- стороною відповідача зазначається про наявність ніби укладеного договору поставки. На підтвердження існування такого договору до суду подані так звані "докази", дослідивши які слід встановити, що господарських операцій з передання товарно-матеріальних цінностей згідно так званих "Видаткових накладних" № 1704/1 від 17.04.2020 та № 2804/1 від 28.04.2020 очевидно не було;

- так званою "Довіреністю" № Д-28/10/19 від 28.10.2019 так званий "Повірений" ОСОБА_3 не був "уповноважений" на отримання товарно- матеріальних цінностей - отже можливо відповідач і передав так звану "Паркетну заготовку" різних розмірів та об`ємів, але передав її очевидно не позивачу через належним чином уповноважену особу;

- в період так званої господарської операції з "Постачання паркетної заготовки" на території України діяли суворі обмеження пересування, встановлені Постановою Кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV 2", що виключає факт "Господарських операцій";

- ОСОБА_3 взагалі знаходився за межами України за інформацією представника позивача і не міг приймати участь у зазначених так званих "Господарських операціях" - представником позивача надіслано запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з метою підтвердження вказаної обставини;

- відповідач на дати які вказані в так званих "Видаткових накладних" вже не був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності і відчуження "Паркетної заготовки" було б підставою для виникнення податкового зобов`язання у відповідача, а позивач мав виступати у такому випадку податковим агентом з утримання податку з відповідача та сплати такого до державного та місцевого бюджету, але таких утримань та сплат не було, відтак і не було "Господарських операцій";

- самі так звані "Видаткові накладні" виготовлені "на швидку руку" та не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік в Україні" та Постанові Національного банку України № 162 від 28.12.2018 "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні". Сторона позивача вважає письмові докази - документи: "Видаткові накладні" № 1704/1 від 17.04.2020 та № 2804/1 від 28.04.2020, "Довіреність" № Д-28/10/19 від 28.10.2019 підробленими - "виготовленими" навмисно для цієї господарської справи. Відтак всі без виключення аргументи, наведені у відзиві на позовну заяву слід відхилити.

12 вересня 2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого, з наступних підстав:

- твердження представника позивача про передання так званої «Паркетної заготовки» не позивачу через належним чином уповноважену особу, а ОСОБА_4 який не був «уповноважений» на отримання товарно-матеріальних цінностей, - не відповідають фактичним обставинам, справи, оскільки Довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019 передбачала право ОСОБА_5 «укладати з будь-якими юридичними особами, фізичними особами-підприємцями, фізичними особами (як резидентами, так і нерезидентами) від імені Довірителя будь-які господарські, цивільні та інші договори та правочини (угоди, додаткові договори, акти, протоколи тощо) …» а також передбачала, наступне «для чого, надає Повіреному право складати, підписувати та подавати від імені Довірителя заяви, скарги та належні документи у відповідні установи та організації, подавати та отримувати комерційні та інші пропозиції пов`язані із господарською діяльністю Довірителя, отримувати потрібні довідки та документи, підписувати будь-які документи, договори та інші правочини від імені Довірителя, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією Довіреністю». На момент видачі Довіреності та підписання Видаткових накладних ОСОБА_6 був єдиним учасником ТОВ «Деревовиріб»;

- у період дії на території України діяли суворих обмежень, встановлених Постановою Кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» не було заборонено здійснення господарських операцій в частині поставки товару;

- представником позивача надіслано запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з метою підтвердження обставин, що ОСОБА_3 знаходився за межами України і не міг приймати участь у зазначених так званих «Господарських операціях». Крім того, представник відповідача вказує, що для підписання видаткових накладних встановлена проста письмова форма правочину, наскільки пригадує відповідач, після поставки товару - паркетної заготовки на склад ТОВ «Деревовиріб» відповідач надав підписані ним видаткові накладні, які згодом були повернуті йому з підписом уповноваженої особи ТОВ «Деревовиріб» (єдиного учасника) - ОСОБА_5 , що відповідає уставленій практиці господарської діяльності, звичаям ділового обороту та довіри між його учасниками. Таким чином Видаткові накладні цілком могли бути підписані представником ТОВ «Деревовиріб» і без обов`язкового прибуття в Україну, що не впливає на їх юридичну силу, тому факт перетину чи не перетину кордону представником ТОВ «Деревовиріб» Наконечним Олексієм жодним чином не стосується предмета доказування у даній справі.

- відчуження паркетної заготовки було ініційоване в момент укладення договорів поставки товару (паркетної заготовки) за які відповідачем і було отримано передоплату в сумі 327 026,11 грн. відповідно до платіжних доручень що подані позивачем. Таким чином відповідачем було довиконано поставку товару, яка була ініційована під час реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця;

- позивачем не наведено конкретних умов, передбачених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік в Україні», яким нібито не відповідають видаткові накладні. Стосовно вимог Постанови Правління Національного банку України №162 від 28.12.2018 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні», то такі поширювалися на Банки України, Державну казначейську службу України, а не на ТОВ «Деревовиріб» та відповідача, більш того вимога використання IBAN клієнтами банків (п. 6 вказаної постанови) стосувалась виключно документів на переказ коштів, якими не є видаткові накладні.

14 вересня 2023 року від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без його участі.

14 вересня 2023 року судом встановлено, що позивач, відповідач та третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача не забезпечили явку уповноважених представників у судове засідання, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення даного засідання.

Згідно з ч. 3 ст. 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою та зважаючи на наявність вищевказаної заяви позивача, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання з розгляду справи по суті без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" на користь ФОП Козарика Анатолія Петровича здійснено перерахунок грошових коштів на загальну суму 327 026 грн 11 коп., що підтверджується платіжними дорученнями із призначенням платежу: "оплата згідно договору", а саме:

- № 37 від 10 липня 2018 року на суму 6 500 грн 00 коп.;

- № 38 від 16 липня 2018 року на суму 20 009) грн 31 коп.;

- № 43 від 08 серпня 2018 року на суму 88 873 грн 00 коп.;

- № 45 від 09 серпня 2018 року на суму 124 500 грн 00 коп.;

- № 47 від 31 серпня 2018 року на суму 80 000 грн 00 коп.;

- № 48 від 06 вересня 2018 року на суму 5 000 грн 00 коп.

- № 57 від 03 жовтня 2018 року на суму 2 143 грн 80 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобов`язань за усним договором позики (далі - Договір) з повернення грошових коштів 327 026 грн 11 коп.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, тобто, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

За статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 1 та ч. 3 ст. 626 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями частини 1 статті 638, частини 1 статті 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Аналогічні положення містить і ГК України, згідно з положеннями частин 2-3 статті 180 якого, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з статтею 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (№ 996-XIV) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні складатись під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються.

Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з частиною 2 статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України не містить будь-якого вичерпного переліку документів, у яких може бути зафіксований зміст письмового правочину, не наведено такого переліку і в частині 2 статті 1047 Цивільного кодексу України.

Наявними у матеріалах справи документами не підтверджується волевиявлення сторін щодо настання правових наслідків із укладення договору позики.

При цьому з урахуванням ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики у випадку коли позикодавцем є юридична особа, укладається у письмовій формі.

Нікчемними за законом вважаються правочини, що вчинені без додержання обов`язкової письмової форми (для яких встановлена законом виключно письмова форма) (стаття 208 ЦК України).

Судом враховані твердження позивача та відповідача, що письмовий договір позики між сторонами не укладався.

09 серпня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 755/16831/19, провадження № 61-17567св21 (ЄДРСРУ № 112845633) досліджував питання: «Чи може укладення договору позики грошей між юридичною особою (позикодавець) та фізичною особою підтверджуватися тільки вказівкою призначення платежу при перерахунку коштів на картку»?

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19, провадження № 61-17567св21 (ЄДРСРУ № 112845633) зазначив, що:

- по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику;

- законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа;

- розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником;

- вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору.

З урахуванням викладеного у сукупності, враховуючи норми закону та висновки Верховного суду, викладені у його постановах, господарський суд дійшов висновку, що усний договір позики, про який вказує у позовній заяві позивач в цілому є нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Водночас, судом встановлено, що відповідач не виконав вимоги ухвали від 29.08.2023 та не надав суду для огляду у судовому засіданні оригінали наступних документів: довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019; видаткову накладну № 1704/1 від 17.04.2020; видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020.

Як вбачається із клопотання представника позивача про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним від 29.08.2023, ОСОБА_7 ставить під сумнів достовірність документів, наданих відповідачем, а саме: довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019; видаткову накладну № 1704/1 від 17.04.2020; видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020. Так, представник позивача вказує, що стороною відповідача разом з відзивом на позовну заяву подано письмовий доказ: Довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019. Зі змісту вказаного письмового доказу очевидне уповноваження особи виключно на представництво та укладення договорів та правочинів, а не отримання товарно-матеріальних цінностей, то такий письмовий доказ відповідно до ст. 76 ГПК України не є належним та такий судом не має братись до розгляду, оскільки він не стосуються предмета доказування. Стороною відповідача разом з відзивом на позовну заяву подано письмові докази: Видаткові накладні № 1704/1 від 17.04.2020; та № 2804/1 від 28.04.2020. Вказані письмові докази від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕРЕВОВИРІБ» підписані особою на підставі довіреності № Д-28/10/19 від 28.10.2019, якою, як вказано вище, така особа не була уповноважена на вчинення дій щодо отримання товарно-матеріальних цінностей. З огляду на викладене, представник позивача просить суд не брати до уваги письмові докази, визнавши письмові докази: Довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019 - неналежним доказом; видаткову накладну № 1704/1 від 17.04.2020- недостовірним доказом; Видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020 - недостовірним доказом.

Відповідно до ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 91 ГПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

З огляду на те, що позивач ставить під сумнів достовірність наданих відповідачем доказів, а у суду виникли сумніви щодо відповідності наданих відповідачем доказів оригіналам таких доказів, враховуючи наведені позивачем аргументи, які вказують на те, що між сторонами відсутні господарські правовідносини з приводу договорів поставки (паркетної заготовки), враховуючи, що оригінали довіреності № Д-28/10/19 від 28.10.2019, видаткової накладної № 1704/1 від 17.04.2020 та видаткової накладної № 2804/1 від 28.04.2020 відповідачем, у розпорядженні якого вони повинні перебувати, для огляду суду не надано, - суд не бере до уваги означені копії документів як докази.

Зважаючи на викладене, обставина на яку посилається відповідач про те, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини по договорам поставки (паркетної заготовки) є недоведеною.

Окрім того, як встановленого судом, відповідачем не надано суду жодного доказу в документальне підтвердження своїх обґрунтувань, що сторонами було укладено та виконано договір поставки (паркетної заготовки), в тому числі не надано доказів відображення господарських операцій із договорів поставки у податковій звітності позивача та відповідача.

При цьому, судом встановлено, що між сторонами мав місце факт перерахування зі сторони позивача для відповідача 327 026 грн 11 коп.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (Постанова ВП ВС від 20.06.2023 № 633/408/18 (14-86цс22)).

Водночас, приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд взяв до уваги, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 висловила правову позицію, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Надавши оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку про існування між сторонами кондикційних зобов`язань.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, і набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Тобто зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, за змістом ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Суд зазначає, що з наявних у справі доказів вбачається, та не заперечується сторонами, що позивачем перераховано для відповідача 327 026 грн 11 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № 37 від 10.07.2018 на суму 6 500 грн 00 коп.; № 38 від 16.07.2018 на суму 20 009) грн 31 коп.; № 43 від 08.08.2018 на суму 88 873 грн 00 коп.; № 45 від 09.08.2018 на суму 124 500 грн 00 коп.; № 47 від 31.08.2018 на суму 80 000 грн 00 коп.; № 48 від 06.09.2018 на суму 5 000 грн 00 коп. № 57 від 03.10.2018 на суму 2 143 грн 80 коп.

Судом встановлено, що у платіжних дорученнях міститься посилання на призначення платежу "оплата зг договору".

Судом встановлено, що усний договір позики, на підставі якого як вказує позивач було перераховано для відповідача 327 026 грн 11 коп. є нікчемним. Інших договорів укладених між позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У пунктах 6.7- 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 зазначено, що: "6.7. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.".

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.09.2022 у справі № 913/703/20 зазначено таке:

"… 108. При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 01.11.2019 у справі № 904/3074/18).

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що договори поставки між позивачем та відповідачем не укладалися, а усний договір позики, про який вказує позивач, є нікчемним в силу закону.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 327 026 грн 11 коп., які було перераховано позивачем для відповідача у період з 10.07.2018 до 03.10.2018 - є безпідставно набутими відповідачем, який станом на 2018 рік був фізичною особою-підприємцем.

Оскільки майновий перехід 327 026 грн 11 коп. від позивача до відповідача не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, отже отримання відповідачем 327 026 грн 11 коп. є безпідставним.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 327 026 грн 11 коп. як безпідставно отриманих коштів.

Крім того, як вбачається, позивач просить суд стягнути з відповідача 122 973 грн 89 коп. - відсотків за користування позиченими грошовими коштами, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки судом встановлено нікчемність усного договору позики, правові підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування позиченими грошовими коштами відсутні. Відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у даній частині.

За змістом ст.ст. 509, 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли особа утримує у себе грошові кошти без достатньої правової підстави.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, 28.04.2022 поштовим відправленням 896 позивач надіслав відповідачу вимогу 02-04/2022 від 28 квітня 2022 року, у якій вимагав відповідача повернути грошові кошти отримані відповідно до Договору оскільки відповідач позичених грошових коштів не повернув. Відповідачем надіслану йому вимогу було залишено без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що сам факт направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати його належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а сам факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

Судом перевірено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що позивачем невірно визначений період нарахувань.

Із обґрунтованого розрахунку суми заборгованості вбачається, що позивач нараховує для відповідача 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28.04.2022 до 30.06.2023.

При цьому враховуючи положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідач вважається таким, що прострочив виконання вимоги позивача про повернення 327 026 грн 11 коп. безпідставно отриманих коштів не з 28.04.2022, як помилково вважає позивач, а із 06.05.2022.

Нарахування інфляційних втрат та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника

З огляду на викладене суд зазначає, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період із 06.05.2022 до 30.06.2023.

Судом перевірено розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні не є арифметично вірними, оскільки обґрунтований розмір стягнення з відповідача інфляційних втрат складає 63 454,54 грн., а 3 % річних - 11 316,00 грн. Період прострочення грошового зобов`язання становить 421 день.

Розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, які здійснено господарським судом долучено до матеріалів справи.

Зважаючи на викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення 74 770 грн 54 коп. інфляційних втрат та 3 % річних.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Інші доводи позивача та відповідача не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 401 796 грн 65 коп., з яких: 327 026 грн 11 коп. безпідставно набутих коштів, 63 454,54 грн. інфляційних втрат та 11 316,00 грн. 3 % річних.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом 2147 до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. «б» підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).

Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).

Предметом спору у даній справі при поданні позовної заяви є стягнення з відповідача 450 000 грн 00 коп.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги майнового характеру та позовну заяву подано через підсистему "Електронний суд", відповідно останній зобов`язаний був сплатити, при поданні позову до суду, судовий збір у розмірі 5 400 грн 00 коп., так як у даному випадку застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № ІВ46524258 від 03.07.2023 на суму 5 400 грн 00 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 401 796 грн 65 коп., то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 4 821 грн 56 коп., який покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, судовий збір у розмірі 578 грн 44 коп. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 196, 202, 222, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про стягнення 450 000 грн 00 коп. - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРВОВИРІБ" (52900, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, смт Межова, вул. Грушевського, б. 2, , ел. пошта ) 327 026 (триста двадцять сім тисяч двадцять шість) грн 11 коп. безпідставно набутих коштів, 63 454 (шістдесят три тисячі чотириста п`ятдесят чотири) 54 грн. інфляційних втрат, 11 316 (одинадцять тисяч триста шістнадцять) 00 грн. 3 % річних, та 4 821 (чотири тисячі вісімсот двадцять одна) грн 56 коп. судового збору.

3. У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано "19" вересня 2023 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич