РІШЕННЯ

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Чернігівсправа № 747/319/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

За позовом: Керівника Прилуцької окружної прокуратури,

вул. 1-го Травня, 50-а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500 в інтересах держави в особі

Позивача: Талалаївської селищної ради Чернігівської області,

, вул. Центральна, 3, смт Талалаївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17200

до відповідача-1: ОСОБА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

до відповідача-2: Фермерського господарства «Якименко В. В.»,

, вул. Першотравнева, 20, смт Срібне, Прилуцький район, Чернігівська область, 17300.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

, вул. П`ятницька, 11-А, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про розірвання договорів оренди земельних ділянок та їх повернення,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1 та відповідача-2: Карпенко К. В., адвокат;

від третьої особи: не з`явився;

за участю прокурора: Лепської Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Прилуцька окружна прокуратура в інтересах держави в особі Талалаївської селищної ради Чернігівської області звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, у якому просила суд:

- розірвати договори оренди земельних ділянок, які знаходяться за межами населеного пункту на території нинішнього Юрківцівського старостинського округу Талалаївської об`єднаної територіальної громади:

- площею 2,50 га, кадастровий № :03:001:0929, що зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 травня 2016 року за № 14720371;

- площею 5,90 га, кадастровий № :03:001:0930, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 травня 2016 року за № 14720114;

- площею 23,10 га, кадастровий № :03:001:0931, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 травня 2016 року за № 14719840.

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути Талалаївській селищній раді Чернігівської області зазначені земельні ділянки.

Процесуальні дії у справі.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 11 жовтня 2021 року позов Прилуцької окружної прокуратури в інтересах Талалаївської селищної ради Чернігівської області задоволено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного суду від 01.03.2023 рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 11 жовтня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2022року скасовано. Провадження у справі за позовом Прилуцької окружної прокуратури в інтересах Талалаївської селищної ради Чернігівської області до ОСОБА_1 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про розірвання договорів оренди земельних ділянок та їх повернення, закрито. Повідомлено Чернігівську обласну прокуратуру, що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвалою Верховного суду від 05.04.2023 справу № 747/319/21 відповідно до ст. 414 ЦПК України передано для продовження розгляду до Господарського суду Чернігівської області.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області для розгляду справи визначено суддю Шморгуна В.В.

Ухвалою суду від 08.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06.06.2023 об 11:00 та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов з доданими до нього документами.

24.05.2023 представник відповідача ОСОБА_1. через систему "Електронний суд" подав відзив на позовну з доданими до нього документами, які отримано судом 25.05.2023.

24.05.2023 представник відповідача ОСОБА_1. через систему "Електронний суд" подав заяву про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, яку ухвалою суду від 29.05.2023 повернуто заявнику без розгляду.

30.05.2023 прокурор на електронну пошту суду направив відповідь на відзив, яку отримано судом 31.05.2023.

02.06.2023 прокурор на електронну пошту суду направив клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача - Фермерського господарства "Якименко В.В.".

Позивач, відповідач ( ОСОБА_1 ) та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку ухвали суду від 08.05.2023 в електронні кабінети, але у підготовче засідання 06.06.2023 не з`явились, про причини неявки не повідомили.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 06.06.2023 проводилось за відсутності позивача, відповідача ( ОСОБА_1 ) та третьої особи (їх представників).

У підготовчому засіданні 06.06.2023 суд розглянув заяви та клопотання, які надійшли до його початку.

Суд у підготовчому засіданні 06.06.2023:

- відклав вирішення питання щодо прийняття відзиву відповідача ОСОБА_1. та відповіді прокурора на відзив до наступного судового засідання у зв`язку з ненаданням належних доказів направлення цих заяв по суті усім учасникам справи;

- постановив ухвалу про повернення клопотання прокурора про залучення співвідповідача у справі, яке 02.06.2023 електронною поштою надійшло до суду. Відповідні мотиви суду викладені в ухвалі від 18.07.2023;

Враховуючи те, що строк проведення підготовчого провадження спливає 07.07.2023, а судом не були розглянуті питання, визначені ч. 1 ст. 177 та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, з метою належної підготовки справи до розгляду по суті і дотримання строків для початку такого розгляду справи, суд у підготовчому засіданні 06.06.2023 постановив ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та про відкладення підготовчого засідання на 18.07.2023 на 12:00.

Ухвалою суду 06.06.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 18.07.2023.

Ухвала суду від 06.06.2023 була доставлена усім учасникам справи в електронній формі в їх електронні кабінети в ЄСІТС 06.06.2023 о 17:46, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_1. ухвалою суду від 09.06.2023 судові засідання з розгляду справи постановлено провести в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua.)

До початку підготовчого засідання від прокурора надійшло клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача - Фермерського господарства "Якименко В.В.".

Позивач та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку ухвали суду від 06.06.2023 в електронні кабінети, але у підготовче засідання 18.07.2023 не з`явились, про причини неявки не повідомили.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 18.07.2023 проводилось за відсутності позивача та третьої особи (їх представників).

Ухвалою суду від 18.07.2023:

- залучено до участі у справі як співвідповідача - Фермерське господарство «Якименко В.В.»;

- зобов`язано прокурора та відповідача-1 - ОСОБА_1 у дводенний строк з дня оголошення ухвали у порядку, визначеному ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України, надіслати копії своїх заяв по суті (позовну заяву, відзив на позов та відповідь на відзив) залученому співвідповідачу - ФГ "Якименко В.В.". Докази направлення надати суду у цей же строк;

- встановлено відповідачу-2 та іншим учасникам справи строки для подання заяв по суті з доказами їх направлення іншим учасникам справи;

- відкладено підготовче засідання на 01.08.2023 на 10:00, яке ухвалено провести в режимі відеоконференції, та повідомлено учасників справи про час та місце проведення цього підготовчого засідання.

Позивач, відповідач-2 та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку ухвали суду від 18.07.2023 в електронні кабінети та поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 01.08.2023 не з`явились, будь-яких клопотань від них до суду не надходило.

Згідно з п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 01.08.2023 проводилось за відсутності позивача, відповідача-2 та третьої особи (їх представників).

До початку підготовчого засідання від прокурора надійшли докази направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу-2, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 01.08.2023 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання з розгляду справи по суті на 03.08.2023 на 10:00, участь у якому в режимі відеоконференції буде брати представник відповідача-1.

Ухвалою суду 01.08.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення судового засідання 03.08.2023.

Позивач та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку ухвали суду від 01.08.2023 в електронні кабінети, але у судове засідання з розгляду справи по суті 03.08.2023 не з`явились, будь-яких клопотань від них до суду не надходило.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання 03.08.2023 проводилось за відсутності позивача та третьої особи (їх представників).

До початку судового засідання від відповідача-1 через систему «Електронний суд» надійшли докази вручення копії відзиву з додатками відповідачу-2, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник відповідача-2 повідомив про те, що ним 02.08.2023 через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву.

Прокурор у судовому засіданні зазначила про неотримання цього відзиву; до суду він також не надходив.

У судовому засіданні 03.08.2022 суд постановив ухвалу про відкладення розгляду справи по суті на 22.08.2023 на 10:30.

Ухвалою суду 07.08.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення судового засідання 22.08.2023.

Внаслідок ракетного обстрілу 19.08.2023 та значних пошкоджень будівлі Господарського суду Чернігівської області, установа з 21.08.2023 по 25.08.2023 призупинила свою роботу, у зв`язку з чим, судове засідання, призначене на 22.08.2023 на 10:30, не відбулося.

Ухвалою суду від 28.08.2023 призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 05.09.2023 о 12:30, яке постановлено провести в режимі відеоконференції, та повідомлено учасників справи про час та місце проведення цього судового засідання.

Позивач та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку ухвали суду від 28.08.2023 в електронні кабінети, але у судове засідання з розгляду справи по суті 05.09.2023 не з`явились, будь-яких клопотань від них до суду не надходило.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання 05.09.2023 проводилось за відсутності позивача та третьої особи (їх представників).

03.08.2023, після закінчення судового засідання, від відповідача-2 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, а 09.08.2023 від прокурора - відповідь на відзив відповідача-2.

Пунктом 2 ч. 6 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Такий самий порядок надіслання був встановлений судом для відповідача-2 щодо направлення іншим учасникам справи відзиву і доданих до нього документів.

Відповідно до ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Такий обов`язок особи направлений, насамперед, на забезпечення процесуальних прав інших учасників з метою надання їм можливості завчасно підготуватись та надати свої аргументи і заперечення як щодо обставин справи, на підтвердження яких і надаються певні докази, так і щодо оцінки таких доказів безпосередньо.

Згідно з п. 29 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

У випадку, коли інший учасник справи відповідно до внесених ідентифікаційних даних про нього має зареєстрований Електронний кабінет, функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів.

В іншому випадку засобами Електронного суду користувача інформують про відсутність в іншого учасника справи зареєстрованого Електронного кабінету.

Оскільки відповідач-2 подав відзив на позовну заяву через систему «Електронний суд», а усі учасники справи мають зареєстровані електронні кабінети в ЄСІТС, він міг надіслати цей відзив з доданими до нього документами іншим учасникам до їх електронних кабінетів.

Разом з тим, подання відзиву через систему «Електронний суд» не позбавляло відповідача-2 направити цей відзив засобами поштового зв`язку у визначеному судом порядку та додати відповідний файл до поданої в електронному вигляді заяви по суті.

Однак відповідач-2 жодних доказів направлення відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи суду не надав.

Хоча прокурор подав відповідь на відзив відповідача-2, що свідчить про отримання ним вказаної заяви по суті, проте відомості про отримання відзиву іншими учасниками справи у суду відсутні.

При цьому прокурор у відповіді на відзив заперечує проти прийняття відзиву відповідача-2 до розгляду з підстав недотримання ним порядку його направлення, а саме на електронну пошту Прилуцької окружної прокуратури без засвідчення ЕЦП.

Недотримання відповідачем-2 встановленого порядку щодо направлення відзиву на позов та доданих до нього документів ставить інших учасників справи у завідомо невигідне становище і порушує принцип справедливої рівноваги між сторонами.

Системний аналіз наведених правових норм у поєднанні із наведеними у ст. 13, 14 ГПК України принципах диспозитивності і змагальності сторін свідчить про настання для учасника справи таких негативних наслідків, як неврахування судом при вирішенні спору аргументів і доказів у разі недотримання останнім без поважних на те причин встановленого законом порядку їх подання, і ризик настання цих негативних наслідків нормами ГПК України покладається саме на таких учасників.

Відзив відповідача-2 на позов з доданими документами, але без належних доказів його отримання іншими учасниками справи не може бути прийнятий судом до розгляду.

За таких обставин, суд долучив до матеріалів справи поданий відповідачем-2 відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, проте спір вирішується без їх врахування.

У зв`язку з неприйняттям відзиву відповідача-2 до розгляду, похідна заява по суті -відповідь прокурора на цей відзив також не приймається судом до розгляду.

У судовому засіданні 05.09.2023 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , порушуючи умови договорів оренди земельних ділянок, змінив вид земельних угідь з сіножаті на ріллю без додержання встановленого чинним законодавством порядку його зміни, що є підставою для дострокового розірвання укладених з відповідачем-1 договорів та повернення спірних земельних ділянок орендодавцю. Оскільки 25.08.2021 ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію Фермерського господарства «Якименко В. В.», права та обов`язки орендаря спірних земельних ділянок від фізичної особи ОСОБА_1 перейшли до створеного ним ФГ «Якименко В.В.», а відтак обов`язок повернути спірні земельні ділянки має бути виконаний саме цим фермерським господарством.

Відповідач-1 проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог з таких підстав:

- підставами позову прокурора є, зокрема, нестворення ОСОБА_1. фермерського господарства, однак 26.08.2021 було проведено державну реєстрацію Фермерського господарства «Якименко В. В.»;

- перевірка, яка проводилась 15.06.2020 спеціалістом ГУ Держгеокадастру та за результатами якої складено акт №409-ДК/287АП/09/01/-20 від 15.06.2020, проводилась саме щодо ФГ «Якименко В.В.», але зазначене фермерське господарство було створене тільки 26.08.2021 року. Для проведення вказаної перевірки відповідача або його представника не було залучено чи повідомлено, а про обставини перевірки йому стало відомо тільки з матеріалів справи;

- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі №925/929/19 відступила від висновку Верховного Суду про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитись в порядку, встановленому для зміни цільового призначення цієї землі. Зазначення іншого виду використання земель них ділянок не зумовлює зміни їх цільового призначення, а тому не потребує окремої процедури, яка необхідна при зміні цільового призначення;

- прокурор неправильно визначив позивача у справі, оскільки ним має бути орган Держгеокадастру, а не Талалаївська селищна рада, яка має бути відповідачем у цій справі.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки поданий відповідач-2 не прийнятий судом до розгляду, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

У відповіді на відзив відповідача-1 прокурор заперечує проти викладених у ньому доводів та зазначає:

- на час подання позовних заяв до суду та відкриття провадження у справі відповідач-1 не створив фермерського господарства, а тому, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.09.2019 у справі №620/371/17, був належним відповідачем у справі і справа розглядалась в порядку цивільного судочинства;

- предметом оскарження у справі №925/929/19 та у справах, від правових позиції у який здійснено відступ, були самі рішення уповноважених органів про надання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства та визнання недійсними договорів оренди, укладених на їх підставі. Разом з тим, предметом спору у справі №747/319/21 є вимога про розірвання договорів землі внаслідок порушення їх умов та вимог законодавства щодо використання земельних ділянок за видом угідь, а саме недопущення розорювання сіножатей і використання їх як ріллі;

- перевірка 15.06.2020 проводилась в присутності ОСОБА_1 , що підтверджується підписом останнього в акті №409-ДК/287АП/09/01/-20 від 15.06.2020;

- Талалаївська селищна рада є правонаступником орендодавця за спірними договорами оренди та уповноваженим органом у спірних правовідносинах, а отже є належним позивачем у цій справі. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області не є розпорядником спірних земельних ділянок, а тому не може бути позивачем у справі.

Інших заяв по суті до суду у встановлений строк не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

22.06.2015 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - Головне управління) з заявами про надання йому дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду орієнтовною площею 2,5 га, 5,9 га та 23,10 га з земель резерву, запасу сільськогосподарського призначення державної власності на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області з терміном оренди на п`ятнадцять років з метою створення та ведення фермерського господарства. У цих заявах також зазначено, що засновником господарства виступатиме він особисто, що до його складу входитиме один член, що створене фермерське господарство планується спеціалізувати на виробництві товарної сільськогосподарської продукції (зернових культур), її переробці та реалізації й застосуванні оптимальної системи сівозмін тощо (т. 1 а.с. 30, 118, 207).

Наказами Головного управління від 20.07.2015 надано дозволи ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, терміном на 15 років, а саме:

- № 25-1427/20-15-СГ - орієнтовним розміром 2,50 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (01.02) (т. 1 а.с. 29);

- № 25-1424/20-15-СГ - орієнтовним розміром 5,90 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (01.02) (т. 1 а.с. 117);

- № 25-1426/20-15-СГ - орієнтовним розміром 23,10 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (01.02) (т. 1 а.с. 206).

Наказами Головного управління від 06.04.2016 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_1 на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області та надано йому в оренду строком на 7 років згідно з наказами земельні ділянки:

- № 25-5225/14-16-СГ - площею 2,5 га з кадастровим № :03:001:0929 (т. 1 а.с. 32);

- № 25-5224/14-16-СГ - площею 5,9 га з кадастровим № :03:001:0930 (т. 1 а.с. 120);

- № 25-5222/14-16-СГ - площею 23,10 га з кадастровим № :03:001:0931 (т. 1 а.с. 209).

Згідно з договорами оренди землі від 20.05.2016, які укладено між Головним управлінням (далі - Орендодавець) та ОСОБА_1 (далі - Орендар):

- відповідач-1 прийняв у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства загальною площею 2,5000 га, в тому числі сіножаті 2,5000 га; 5,9000 га, в тому числі сіножаті 5,9000 га і 23,1000 га, в тому числі сіножаті 23,1000 га, які знаходяться на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району, їх кадастрові номери: :03:001:0929, :03:001:0930 і :03:001:0931, відповідно (п. 1);

- на цих ділянках відсутні об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури (п. 3);

- форма власності цих ділянок державна (п. 4);

- договори укладено на 7 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8);

- до обов`язків орендаря відноситься, зокрема, дотримання режиму використання земель згідно з цільовим призначенням та видом угідь (п. 30);

- їх дія припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який їх було укладено; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (п. 36, 37);

- договори набирають чинності після підписання сторонами та проведення державної реєстрації (п. 42) (копії договорів т.1 33-35, 121-123, 210-212).

Відповідно до копій інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.05.2021, земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:0929, :03:001:0930 та :03:001:0931 розташовані на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, відносяться до земель сільськогосподарського призначення державної форми власності з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства; вони зареєстровані в державному реєстрі прав 25.05.2016 (арк. 40, 128, 217 т. 1).

З витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.02.2020 ЗВ-021, ЗВ-021 і ЗВ-021 вбачається, що земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:0929 загальною площею 2,500 га, з кадастровим номером :03:001:0930 загальною площею 5,900 га і з кадастровим номером :03:001:0931 загальною площею 23,1000 га, які розташовані на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення з видом використання для ведення фермерського господарства (код 01.02); їх орендарем ОСОБА_1 ; дата реєстрації права оренди - 25.05.2016, строк дії речового права - 7 років (т. 1 а.с. 42-44, 130-132. 219-221).

Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом -земельною ділянкою від 15.06.2020, проведеної посадовими особами Головного управління у присутності голови ФГ Якименка В. В., проведено перевірку додержання вимог земельного законодавства під час дотримання заходів із землеустрою, передбачених документацією із землеустрою, при використанні земель, як об`єктів перевірки, всіх форм власності сільськогосподарського призначення та відхилення від затверджених в установленому порядку проектів землеустрою в межах певного виду використання (зокрема щодо зміни складу угідь), на території Юрківцівської сільської ради, кадастрові номери :03:001:0929, :03:001:0930, :03:001:0931.

В ході перевірки здійснено обстеження земельних ділянок на місцевості та встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:0929, :03:001:0930 та :03:001:0931 використовуються ФГ Якименком В. В. для вирощування кукурудзи, а не за цільовим призначенням виду земель (сіножаті).

За результатами проведеної перевірки дотримання земельного законодавства головним спеціалістом відділу контролю за використанням та охороною земель Кононіченком Ю.М. (далі - Головний спеціаліст) 15.06.2020 було винесено три приписи № 409-ДК/0132Пр/03/01/-20, 409-ДК/0131Пр/03/01/-20 і 409-ДК/0130Пр/03/01/-20, якими у 30-денний термін з дня отримання необхідно було усунути виявлені порушення земельного законодавства при використанні трьох земельних ділянок із кадастровими номерами :03:001:0929, :03:001:0930, :03:001:0932, тобто оформити правовстановлюючі документи на їх використання із зміною цільового призначення, винести земельні ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками або звільнити зайняті земельні ділянки від використання. Припис отримав особисто ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис (т. 1 а.с.50, 138, 227).

15.06.2020 Головним спеціалістом складено три протоколи про адміністративне правопорушення протоколи № 409-ДК/0108П/07/01/-20, 409-ДК/0107П/07/01/-20 і 409-ДК/0106П/07/01/-20 про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 53 КУАП. Вказані протоколи підписані особисто ОСОБА_1

15.06.2020 Головним спеціалістом було складено постанову про адміністративне правопорушення № 409-ДК/092По/08/01/20, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 53 КУпАП, та накладено на нього штраф в розмірі 340,00 грн. Ця постанова отримана особисто ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис (т.1 а.с. 52-53).

ОСОБА_1 добровільно сплатив накладений на нього штраф у розмірі 340,00 грн, що підтверджується квитанцією Приватбанку від 25.06.2020 (т.1 а.с. 54).

24.07.2020 Головним спеціалістом складено протокол про адміністративне правопорушення № 482-ДК/0194П/07/01/-20 про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 53 КУАП. Вказаний протокол підписаний особисто ОСОБА_1

24.07.2020 Головним спеціалістом складено постанову про адміністративне правопорушення № 482-ДК/0142По/08/01/-20, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 53 КУпАП, та накладено на нього штраф в розмірі 340,00 грн. Ця постанова отримана особисто ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис (т.1 а.с. 62-63).

ОСОБА_1 добровільно сплатив накладений на нього штраф у розмірі 340,00 грн, що підтверджується квитанцією Приватбанку від 31.07.2020 (т.1 а.с. 54).

Рішенням Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області (першої сесії восьмого скликання) від 24.11.2020 № 7-1/8 утворено Юрківцівський старостинський округ з центром в с. Юрківці (т. 1 а.с. 66).

Рішенням цього ж органу від 24.11.2020 № 13-1/8 Талалаївську селищну раду визнано правонаступником, в тому числі й Юрківцівської сільської ради (т. 1 а.с. 67-68).

Згідно з актами приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 09.12.2020, Головне управління відповідно до наказу від 09.12.2020 № 25-ОТГ передало із державної власності, а Талалаївська селищна рада Талалаївського району Чернігівської області прийняла у комунальну власність Талалаївської територіальної громади земельні ділянки згідно з додатком, в тому числі і спірні (т. 1 а.с. 25-26, 113-114, 202-203).

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.08.2021, Фермерське господарство «Якименко В.В.», головою якого є відповідач, зареєстровано 25.08.2021 (т. 2 а.с. 17).

В пункті 5.6. статуту Фермерського господарства «Якименко В.В.», затвердженого засновником (власником) 25.08.2021, зазначено, що розмір, склад та частка засновника господарства у статутному капіталі становить 100% і належить ОСОБА_1 ; до складу майна господарства входять усі три спірні земельні ділянки (т. 2 а.с. 18-22).

Використання відповідачем-1 спірних земельних ділянок не за тим видом використання, за яким ці земельні ділянки були передані йому власником, стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Оцінка суду.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Талалаївської селищної ради у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.

Прокурор вважає, що порушення інтересів держави та територіальної громади у даному випадку полягає у протиправному використанні спірних земельних ділянок не за цільовим призначенням.

Як встановив суд, спірні договори оренди були укладені між відповідачем-1 та Головним управлінням, яке на час їх укладення було розпорядником спірних земельних ділянок, а отже діяло у межах повноважень, встановлених ст. 122 Земельного кодексу України.

Разом з тим, на підставі актів приймання-передачі від 09.12.2020 відповідно до наказу Головного управління від 09.12.2020 №25-ОТГ спірні земельні ділянки були передані до комунальної власності, а отже повноваження щодо розпорядження цими земельними ділянками перейшли до Талалаївської селищної ради.

Таким чином, уповноваженою особою, яка має право вимагати розірвання спірних договорів оренди, є саме Талалаївська селищна рада.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звертався до Талалаївської селищної ради з листом від 21.04.2021 №857вих-21, у якому повідомив про виявлені порушення щодо використання спірних земельних ділянок за видом угідь, а також просив повідомити чи вживались або будуть вживатись селищною радою заходи щодо захисту інтересів держави в суді шляхом подання позовів про розірвання спірних договорів оренди.

Тобто прокурором було повідомлено позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.

У листі від 27.04.2021 №153 селищна рада повідомила, що позову про розірвання спірних договорів оренди до суду не подавались та в найближчий час подаватись не плануються.

Відтак селищною радою особисто підтверджено нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про її бездіяльність щодо захисту інтересів держави.

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень щодо використання спірних земельних ділянок не відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані користувачу, має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив і не планує робити.

Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив селищну раду позивачем, оскільки він є компетентним органом, втім не звернувся до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів держави.

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позови в інтересах держави в особі Талалаївської селищної ради про визнання розірвання спірних договорів оренди.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Талалаївської селищної ради, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Відтак суд відхиляє доводи відповідача-1, що прокурор неправильно визначив позивача у цій справі та не довів наявності підстав для звернення до суду із цим позовом.

Щодо розірвання спірних договорів оренди.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом (ч. 9 ст. 93 ЗК України).

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ст. 5 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів оренди) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів оренди) надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів оренди).

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із, зокрема, земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у статуті термін.

З наведених норм права вбачається, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію на земельних ділянках, наданих їм в оренду для ведення фермерського господарства. При цьому фермерське господарство створюється після набуття громадянином, який виявив бажання створити фермерське господарство, права користування земельною ділянкою. Землі фермерського господарства складаються, у тому числі із земельних ділянок, що використовується ним на умовах оренди. Право користування такими земельними ділянками зазначається в його статуті, який має містити відомості про земельну ділянку, а також термін, на який передається це майнове право.

Отже, після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації. Подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року у справі №348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі №606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №677/1865/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №574/381/17-ц, від 26 червня 2019 року у справі №628/778/18, від 02 жовтня 2019 року у справі №922/538/19, від 30.06.2020 у справі №927/79/19.

Таким чином, з моменту, коли Якименко В. В. створив фермерське господарство, у спірних орендних правовідносинах відбулася фактична заміна орендаря, й обов`язки землекористувача спірних земельних ділянок перейшли до Фермерського господарства «Якименко В. В» з дня його державної реєстрації - 25.08.2021.

Статтею 24 Закону України «Про оренду землі», зокрема, установлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

За приписами статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки визначені Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ч. 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «ґ» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Згідно з ч. 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.07.2019 у справі № 289/718/18).

Отже, дострокове розірвання договору оренди можливе, зокрема, на вимогу однієї із сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором. При цьому окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди є використання орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 07.08.2018 у справі №910/7981/17, розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. В іншому разі буде відсутній предмет спору, яким і виступає у такому разі договір.

Тобто, перш ніж розглядати по суті заявлену у справі вимогу про розірвання договору господарському суду належить пересвідчитись, шляхом встановлення відповідних обставин та оцінки пов`язаних з цим доказів зі справи, у чинності такого договору (постанова Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №922/3397/20).

За положеннями ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів оренди) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно до статті 6 вказаного Закону право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 17 цього Закону об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1).

Згідно ч. 2 статті 631 цього Кодексу договір набирає чинності з моменту його укладення.

У справі №322/1178/17 Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.01.2020, правовий висновок в якій повинен враховуватись судами згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України, зазначила, що сторони в договорі оренди мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Сторони у п. 42 спірних договорів оренди землі передбачили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та проведення державної реєстрації.

Відповідно до положень ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції до 01.01.2013) укладений договір оренди землі підлягав обов`язковій державній реєстрації, з моменту якої набував чинності, разом з тим з 01.01.2013 законодавчо відмінена необхідність реєстрації самого договору оренди, а державній реєстрації підлягає право оренди земельної ділянки.

Отже, момент набрання чинності, який сторони визначили у п. 42 спірних договорів оренди, пов`язується саме з державною реєстрацією права оренди спірних земельних ділянок, яка проведена 25.05.2016.

Враховуючи те, що спірні договори оренди землі були укладені на 7 років, строк їх дії становить до 25.05.2023.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Отже, ст. 33 Закону України «Про оренду землі» прямо передбачала подання орендарем у строки, визначені у частині другій цієї статті, повідомлення саме про поновлення договору оренди землі та проєкт додаткової угоди про таке поновлення. Шляхом надсилання орендодавцю відповідного письмового повідомлення орендар мав завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування земельною ділянкою. А орендодавець, будучи обізнаним із таким наміром, отримував можливість спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди землі, зважити доцільність пошуку інших потенційних орендарів, а за їх наявності - зіставити пропоновані ними умови оренди з умовами, викладеними у проєкті додаткової угоди, яку надав орендар.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 зауважила, що незалежно від того, чи бажають сторони змінити умови оренди на майбутнє, покладення на орендаря обов`язку з надсилання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них. Якщо орендар розраховував на відсутність потенційних орендарів (про яких орендодавець не зобов`язаний повідомляти) та завчасно не надіслав орендодавцеві лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, а просто продовжив користуватися земельною ділянкою після спливу строку цього договору, він втрачав право оренди та ризикував отримати відмову орендодавця в укладенні нового договору оренди землі.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч. 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Частини 5 та 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлюють загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин:

За загальним правилом, викладеним у ч. 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі», орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень - вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.

Спеціальне правило, викладене у ч .6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», розраховане на випадки, коли орендодавець, який отримав від орендаря, наприклад, в останній день строку договору оренди землі лист-повідомлення про поновлення цього договору з проєктом відповідної додаткової угоди, протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві заперечень щодо такого поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі орендодавець позбавлений можливості узгоджувати з орендарем нові істотні умови договору оренди землі, що вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були, без прийняття орендодавцем земель державної та комунальної власності окремого рішення про таке поновлення.

Порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі (за наявності таких заперечень) у відповідь на вчасно відправлений орендарем лист-повідомлення про поновлення цього договору з проєктом відповідної додаткової угоди дає орендареві, який добросовісно продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, підстави розраховувати на поновлення такого договору в силу ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі». Інакше кажучи, у такому разі відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як його мовчазну згоду на поновлення цього договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені у ньому раніше. Але таке поновлення обов`язково оформляється шляхом підписання сторонами додаткової угоди, а у разі якщо орендодавець цього не робить, - у судовому порядку за вимогою про визнання укладеною додаткової угоди та з фіксацією її повного тексту у резолютивній частині рішення суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справах № 313/350/16-ц і № 159/5756/18).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч. 4 ст. 33 вказаного Закону).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»). Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч. 11 статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Без укладення додаткової угоди до договору оренди землі завершення процедури поновлення такого договору було неможливим. Така угода має ознаки не тільки зобов`язального, але й речового договору, оскільки засвідчує волю сторін на передання земельної ділянки у тимчасове володіння орендареві на новий строк. Тому зазначена додаткова угода згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк. Саме з цією реєстрацією закон пов`язує виникнення права оренди (стаття 125 ЗК України). Тому не можна вважати, що поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», є «автоматичною» пролонгацією орендних правовідносин.

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує його обов`язки за цим договором; він повідомив орендодавця в установлені законом строки про намір поновити договірні відносини на новий строк; до листа-повідомлення додав проєкт додаткової угоди про поновлення договору оренди землі; продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець упродовж місяця після закінчення строку договору оренди землі письмово не повідомив орендаря про заперечення у поновленні цього договору (див. постанови від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц, від 22 вересня 2020 року у справах № 313/350/16-ц і № 159/5756/18, від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19).

Відповідач-2 у встановленому ГПК України порядку не надав доказів звернення до позивача з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди землі з проектом додаткової угоди у межах встановленого договором і законом строку.

Таким чином, судом не встановлено обставин продовження строку дії спірних договорів оренди, як на підставі ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», так і на підставі ч. 6 ст. 33 цього закону. Більш того, представник відповідачів у судовому засіданні сам наполягав на закінченні строку їх дії.

Хоча з позовною заявою про розірвання договорів прокурор звернувся у 2021 році, тобто у період їх дії, проте під час розгляду даної справи у суді господарської юрисдикції спірні договори оренди, на розірванні яких наполягав прокурор, є такими, що припинили свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який їх було укладено.

За змістом пункту 2 ч. 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Положення цієї норми можуть бути застосовані судом лише у разі встановлення обставин відсутності між сторонами спірного матеріального правовідношення (постанова Верховного Суду від 18.11.2021 у справі №910/18700/20).

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04).

Таким чином, оскільки, як встановлено судом, спірні договори припинилися у зв`язку із закінченням строку їх дії 25.05.2023, і доказів на підтвердження його поновлення матеріали справи не містять, суд доходить висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання спірних договорів оренди на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.06.2023 у справі №922/3397/20.

Щодо вимог про повернення спірних земельних ділянок.

За змістом частини 1 статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

За умовами п. 36, 37 спірних договорів оренди їх дія припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який їх було укладено; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

З викладеного убачається, що як закінчення строку дії договору, так і його розірвання мають своїм правовим наслідком припинення дії цього договору, а відтак після припинення договору оренди землі (у тому числі з підстав закінчення строку його дії) у орендаря відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про оренду землі» виникає зобов`язання повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

При цьому суд зазначає, що повернення орендодавцеві земельної ділянки є наслідком припинення договору оренди землі та може розглядатися як самостійна вимога.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19, постанова Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №922/3397/20).

За таких обставин, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання орендаря повернути Талалаївській селищній раді спірні земельні ділянки.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання договорів оренди підлягає закриттю, а решта позовних вимог - задоволенню.

Щодо судових витрат.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій цивільної юрисдикції були скасовані, провадження у справі закрито, оскільки спір підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства, а справа передана для продовження розгляду до Господарського суду Чернігівської області, розподіл судових витрат у справі здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За подання позовних заяв (шість немайнових вимог) прокурор сплатив судовий збір у розмірі 13 620,00 грн, а за подання касаційної скарги - 27 240,00 грн судового збору; відповідач-1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 20 430,00 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

За приписами ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи те, що Верховним Судом провадження у справі було закрито, оскільки спір підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства, судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у цій справі підлягає поверненню відповідним учасникам справи, якій його сплатили у повному обсязі.

Крім того, прокурору підлягає поверненню судовий збір, сплачений за подання позовних вимог про розірвання спірних договорів оренди, зважаючи на закриття господарським судом провадження у справі в цій частині.

Проте з огляду на відсутність в матеріалах справи відповідних клопотань про повернення судового збору, підстави для повернення судового збору цим рішенням у суду відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню з відповідача-2 підлягає сплачений прокурором судовий збір за подання позовних вимог про зобов`язання повернути спірні земельні ділянки у розмірі 6810,00 грн.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 231, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання договорів оренди землі від 20.05.2016 щодо земельних ділянок, які знаходяться за межами населеного пункту на території Юрківцівського старостинського округу Талалаївської об`єднаної територіальної громади: площею 2,50 га, кадастровий номер :03:001:0929; площею 5,90 га, кадастровий номер :03:001:0930; площею 23,10 га, кадастровий номер :03:001:0931.

2. В іншій частині позов задовольнити повністю.

3. Зобов`язати Фермерське господарство «Якименко В. В.» (, вул. Першотравнева, 20, смт Срібне, Прилуцький район, Чернігівська область, 17300) повернути Талалаївській селищній раді Чернігівської області (, вул. Центральна, 3, смт Талалаївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17200) земельні ділянки комунальної власності площею 2,50 га, кадастровий номер :03:001:0929; площею 5,90 га, кадастровий номер :03:001:0930; площею 23,10 га, кадастровий номер :03:001:0931, які знаходяться за межами населеного пункту на території Юрківцівського старостинського округу Талалаївської об`єднаної територіальної громади.

4. Стягнути з Фермерського господарства «Якименко В. В.» (, вул. Першотравнева, 20, смт Срібне, Прилуцький район, Чернігівська область, 17300) на користь Чернігівської обласної прокуратури (, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) 6810,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 15.09.2023.

Суддя В. В. Шморгун