ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2023 р. м. Київ Справа № 911/1660/23

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" (08303, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 14-А, офіс 16)

про стягнення 243753,57 грн. заборгованості згідно з угодою № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р., у тому числі - 22680,00 грн. основного боргу, 3421,97 грн. пені, 205,31 грн. 3% річних, 646,29 грн. інфляційних втрат, 216800,00 грн. неустойки,

секретар судового засідання: Невечера С.А.

Представники сторін:

від позивача: Дзюбайло О.О. (наказ № 11-07/1-240/п п. 1 від 03.04.2023 р.);

від відповідача: Валько І.В. (ордер на надання правової допомоги № 439/23 від 12.06.2023 р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 685 від 29.10.2009 р.); Колос О.Б. (керівник, витяг з ЄДОЮОФОПГФ).

Обставини справи:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" (далі - ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА", відповідач) про стягнення 243753,57 грн. заборгованості згідно з угодою № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р., у тому числі - 22680,00 грн. основного боргу, 3421,97 грн. пені, 205,31 грн. 3% річних, 646,29 грн. інфляційних втрат, 216800,00 грн. неустойки.

В обґрунтування позовних вимог аеропорт посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за генеральною угодою № 02.1-14/4-01 про умови здійснення господарської діяльності від 01.02.2020 р. в частині внесення щомісячної фіксованої плати за період з лютого 2022 р. по березень 2023 р. за послуги з наземного адміністрування з використанням інфраструктури аеропорту та в частині надання довідок про кількість рейсів, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 22680,00 грн. основного боргу, 3421,97 грн. пені, 205,31 грн. 3% річних, 646,29 грн. інфляційних втрат, 216800,00 грн. неустойки за несвоєчасне подання довідок та судовий збір.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.06.2023 р. було відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

07.07.2023 р. до Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 04.07.2023 р. (вх. № 13155/23 від 07.07.2023 р.), за змістом якого відповідач проти позовних вимог заперечує частково та зазначає, що, на його думку, позивач має право стягнення плати за надання послуг з наземного обслуговування лише за період з 01.02.2022 р. до 23.02.2022 р. включно. Водночас, відповідач просив суд зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення неустойки на 90%. В іншій частині позову відповідач просить відмовити. Поряд з цим, відповідач зазначав, що очікує понести витрати на правову допомогу адвоката, вартість яких розраховується за тарифом 2000,00 грн. за годину надання послуг, у зв`язку з чим сума судових витрат орієнтовно може складати 40000,00 грн., що включає 20 годин правничої допомоги. При цьому, всі докази понесених витрат на правову допомогу або тих, які мають бути понесені, будуть подані не пізніше п`ятого дня після ухвалення рішення суду. У випадку часткової відмови у позові відповідач просив покласти на позивача пропорційну частину судових витрат відповідача на правничу допомогу згідно поданих документів. Також відповідач просив суд провести розгляд даної справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.07.2023 р. було постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 911/1660/23 за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 10.08.2023 р.

17.07.2023 р. до Господарського суду Київської області від Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" надійшла відповідь на відзив № 35-22/1-361 від 11.07.2023 р. (вх. № 13701/23 від 17.07.2023 р.), в якій позивач заперечує проти наведених відповідачем обставин та підстав відзиву з огляду на те, що станом на момент виникнення спірних правовідносин зміни до умов п. 3.1 угоди сторонами не вносились, що виключає наявність правових підстав для зменшення фіксованого розміру плати за створення та підтримання аеропортом необхідних правових, технічних, майнових, організаційних, безпекових та інших передумов для здійснення компанією господарської діяльності в ДП «МА "Бориспіль" з надання послуг з наземного адміністрування з використанням інфраструктури аеропорту. Окрім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених у позовній заяві обставин, як і не надано належних доказів на підтвердження повної оплати суми основного боргу в строки, які обумовлені сторонами в п. 3.5 угоди. Водночас, нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України і заявлені до стягнення суми 205,31 грн. 3% річних і 646,29 грн. інфляційних втрат від простроченої суми основного боргу не є штрафними санкціями, а є платою за користування чужими грошовими коштами, адже спрямовані на відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від відповідача за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу. Також позивач вказує, що відповідач виконав взяті на себе на умовах пп. 2.2.24 п. 2.2 і п. 3.2 угоди зобов`язання з надання довідок щодо кількості рейсів із значним простроченням і лише після відкриття провадження у даній справі № 911/1660/23.

У судовому засіданні 10.08.2023 р. представник позивача підтримувала позовні вимоги, представник відповідача зазначав про часткове визнання позову та відсутність наміру подання заперечень на відповідь на відзив, а також підтримував клопотання про зменшення розміру неустойки.

У судовому засіданні 10.08.2023 р. представники учасників процесу заявили про подання всіх наявних у сторін доказів, що мають значення для вирішення спору, та про наявність підстав для закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.08.2023 р. було закрито підготовче провадження і призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 07.09.2023 р.

У судовому засіданні 07.09.2023 р. представник позивача позовні вимоги підтримувала у повному обсязі та зазначала про відсутність підстав для зменшення неустойки та для прийняття до уваги Сертифікату про форс-мажорні обставини, наданого відповідачем, оскільки останнім не було виконано умови п. 7.3 генеральної угоди; представник відповідача просив суд взяти до уваги Сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-23-2910 про форс-мажорні обставини, визнавав позов частково, а також підтримував клопотання про зменшення розміру неустойки.

У судовому засіданні 07.09.2023 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.02.2020 р. між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (аеропорт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" (компанія) було укладено генеральну угоду № 02.1-14/4-01 про умови здійснення господарської діяльності (далі - угода), відповідно до п. 1.1 якої аеропорт забезпечує компанії можливість здійснювати авіаційну діяльність (надання послуг з наземного адміністрування) на території аеропорту «Бориспіль» з використанням інфраструктури аеропорту, а компанія зобов`язується сплачувати аеропорту плату за це.

Кожна із сторін повністю бере на себе витрати за виконання своїх обов`язків за цією угодою (п. 1.2 угоди).

Згідно з пп. 2.2.1 п. 2.2 угоди сторони зобов`язані виконувати цю угоду та обов`язки, що встановлені цією угодою, належним чином, на основі принципу добросовісності.

На умовах пп. 2.3.1 п. 2.3 угоди аеропорт взяв на себе зобов`язання виписувати рахунки та акти згідно з умовами угоди.

У відповідності з п. 3.1 угоди розмір плати, яку має сплачувати компанія за створення та підтримання аеропортом необхідних правових, технічних, майнових, організаційних, безпекових та інших передумов для здійснення компанією господарської діяльності в ДП «МА «Бориспіль» з надання послуг з наземного адміністрування з використанням інфраструктури аеропорту у відповідності з Правилами та на умовах цієї угоди становить: 1350,00 грн. (без ПДВ) за рейс, на якому компанія здійснювала діяльність з наземного адміністрування, але не менше ніж 1350,00 грн. (без ПДВ) в місяць. Нарахування ПДВ здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 3.2 угоди передбачено, що кількість рейсів визначається із довідки, яка надається компанією за звітний місяць. Дана довідка повинна бути підписана керівником, головним бухгалтером компанії та скріплена печаткою (у разі її наявності). Довідка направляється офіційним листом на адресу аеропорту до 3 числа місяця, що слідує за звітним. При цьому, аеропорт має право перевірити кількість рейсів, які були обслуговані компанією за звітний місяць, на підставі власної інформації (згідно з заявками компанії на обслуговування). У разі виявлення невідповідностей, або у разі відсутності (ненадання компанією) довідки у визначені строки, аеропорт має право використовувати власну інформацію для виставлення рахунків.

Протягом 3-х робочих днів після отримання довідки, аеропорт виписує компанії рахунок та акт (п. 3.3 угоди).

Відповідно до п. 3.8 угоди (в редакції додаткової угоди № 1 від 22.07.2020 р.), у випадку порушення строків надання довідки за звітний період компанія сплачує аеропорту неустойку у розмірі 100,00 грн. за кожний календарний день прострочення терміну.

У відповідності з п. 3.4 угоди, представник компанії самостійно отримує в бухгалтерії аеропорту рахунок на здійснення плати згідно з п. 3.1 угоди та акт в строк до 10-го (десятого) числа місяця, що слідує за звітним. У разі неотримання представником компанії рахунків у строки, що вказані вище, аеропорт направляє рахунки та акти компанії на адресу e-mail: . Сторони домовились, що датою отримання рахунку та акту буде вважатися кожне 10 (десяте) число місяця, що слідує за звітним місяцем, незалежно від дати їх фактичного отримання представником компанії.

Оплата рахунків аеропорту здійснюється компанією протягом 3-х календарних днів з дати їх отримання (п. 3.5 угоди).

Відповідно до п. 3.6 угоди разом із рахунком представник компанії отримує складений аеропортом акт. Підписаний акт або письмову мотивовану відмову від його підписання компанія зобов`язана повернути аеропорту протягом 5-ти робочих днів з дати його отримання. Якщо протягом 5-ти робочих днів акт або письмова мотивована відмова не будуть направлені аеропорту, акт вважається підписаним сторонами, а відмови, направлені компанією з порушенням п`ятиденного строку, не будуть прийматися аеропортом для розгляду.

Згідно з п. 3.7 угоди, у разі наявності простроченої заборгованості у компанії перед аеропортом, аеропорт нараховує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується у порядку, встановленому чинним законодавством України, та до повного погашення заборгованості за угодою.

У відповідності з п. 7.1 угоди сторони звільняються від відповідальності за повне та/або часткове невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цією угодою, якщо таке невиконання чи неналежне виконання сталися внаслідок настання зовнішніх і надзвичайних обставин, відсутніх на момент підписання даної угоди, які не можна було ані передбачити, ані запобігти жодними розумними заходами. До таких обставин відносяться стихійні лиха, екстремальні погодні умови, пожежі, страйки, військові дії, громадські безпорядки тощо.

Пунктом 7.2 угоди встановлено, що достатнім доказом дії зазначених обставин є документ, виданий уповноваженим органом України, і лише наявність такого документа буде свідчити як доказ існування форс-мажорних обставин та їх тривалість.

Умовами п. 7.3 угоди встановлено, що сторона, для якої виникла неможливість виконання своїх обов`язків через настання вищезазначених обставин, повинна у термін, що не перевищує 3 (трьох) діб письмово сповістити іншу сторону про настання, передбачуваний строк дії та припинення обставин, що спричинили таке. В іншому разі сторона, що потерпіла, не матиме права посилатися на вищезазначені обставини в подальшому.

Додатковою угодою № 2 від 22.02.2021 р. до генеральної угоди про умови здійснення господарського діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. було продовжено термін дії угоди до 19.09.2021 р.

Додатковою угодою № 3 від 08.09.2021 р. до генеральної угоди про умови здійснення господарського діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. було продовжено термін дії угоди до 07.07.2024 р.

Як слідує з позову, попри ненадання відповідачем довідок за звітний період, керуючись наведеними вище умовами генеральної угоди, для внесення компанією встановленої п. 3.1 угоди щомісячної фіксованої плати за період лютий 2022 року - березень 2023 року позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 22680,00 грн. (з ПДВ) і складено акти приймання-здачі виконаних послуг згідно з угодою № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р., у тому числі - від 31.12.2022 р. на суму 17820,00 грн., від 31.01.2023 р. на суму 1620,00 грн., від 28.02.2023 р. на суму 1620,00 грн., від 31.03.2023 р. на суму 1620,00 грн.

У зв`язку з неотриманням представником відповідача самостійно в бухгалтерії позивача рахунків на загальну суму 22680,00 грн. (з ПДВ) фіксованої плати, нарахованої за період лютий 2022 року - березень 2023 року, а також актів від 31.12.2022 р., від 31.01.2023 р., від 28.02.2023 р., від 31.03.2023 р. на відповідні суми, зазначені документи були направлені позивачем на визначену умовами п. 3.4 генеральної угоди електронну адресу відповідача та отримані останнім.

Доказів повернення позивачеві підписаних актів або направлення мотивованої відмови від їх підписання в порядку та строки, передбачені зазначеним вище п. 3.6 генеральної угоди, матеріали справи не містять.

Таким чином, з огляду на умови п. 3.6 генеральної угоди, акти від 31.12.2022 р., від 31.01.2023 р., від 28.02.2023 р., від 31.03.2023 р. вважаються підписаними сторонами.

Однак, у порушення взятих на себе угодою зобов`язань, відповідач не сплатив на користь позивача фіксовану плату за період лютий 2022 року - березень 2023 року, що призвело до виникнення заборгованості та звернення позивача з даним позовом до суду. Окрім того, відповідачем, у порушення п. 3.2 угоди, у встановлений строк не надавалися довідки про кількість рейсів, у зв`язку з чим позивач також вимагає стягнення з відповідача передбаченої п. 3.8 генеральної угоди неустойки.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги у даній справі підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як зазначено у статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 цього ж кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Як зазначав відповідач, в частині стягнення плати за надання послуг в період з лютого 2022 року до березня 2023 року товариство визнає позовні вимоги щодо сплати за користування послугами за період з 01.02.2022 р. до 23.02.2022 р. включно, так як у вказаний період позивач надавав послуги, а відповідач мав можливість ними скористатися. Водночас, змінна частина плати за генеральною угодою розраховується відповідно до кількості прийнятих відповідачем на обслуговування рейсів літаків. Так, товариство в лютому 2022 року не виконало обслуговування жодного рейсу, у зв`язку з чим змінна частина плати становить 0 грн. Отже, за повний місяць лютого 2022 р. відповідач мав обов`язок сплатити позивачу лише 1620,00 грн. з ПДВ. Проте, 24.02.2022 р. розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України, і був введений воєнний стан. Робота цивільної авіації на території України, зокрема, і в ДП «МА «Бориспіль» була зупинена, аеропорт припинив обслуговування авіаційних рейсів, доступ до аеропорту було припинено. Вказаний факт є загальновідомим. Сертифікатом Торгово-промислової палати України № 17/03-4/573 від 20.06.2023 р., виданим ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА", визначено, що з 24.02.2022 р. і на даний час здійснення авіаційної діяльності (надання послуг з наземного адміністрування) унеможливлено через форс-мажорні обставини.

Відтак, у відзиві відповідач зазначав про визнання позову в частині вимог про стягнення 1330,71 грн. основного боргу, 220,57 грн. пені, 38,95 грн. інфляційних втрат, 13,23 грн. 3% річних.

Щодо стягнення плати за надання послуг з 24.02.2022 р. і до 31.03.2023 р. (в межах пред`явлених вимог), то відповідачем позов в цій частині не визнається, оскільки з причини запровадження воєнного стану та припинення роботи аеропорту позивач не може надавати послуги із забезпечення відповідачу можливості здійснювати авіаційну діяльність. Зокрема, відповідач позбавлений права користуватися інфраструктурою аеропорту. Отже, якщо послуга не надана і не надається, доступу до аеропорту немає, незалежно від причин ненадання таких послуг у відповідача, на його переконання, не виникає обов`язку здійснювати таку плату. Тому, відповідач вважає протиправною вимогу про стягнення з нього плати за надання послуг з наземного адміністрування з використанням інфраструктури аеропорту за період з 24.02.2022 р. до 31.03.2023 р. у сумі 21349,83 грн., а також нарахованих у зв`язку з цим пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо нарахування неустойки, відповідач відзначав, що відсутність довідок про кількість рейсів не перешкоджала позивачу виставляти рахунки і вчиняти іншу господарську діяльність за угодою, тому нарахування даної штрафної санкції розцінюється відповідачем як спосіб надмірного збагачення позивача. Вимога про стягнення неустойки в розмірі 216800,00 грн. частково не визнається відповідачем з причин її невідповідності умовам добросовісності та справедливості, а також у зв`язку з тим, що розмір даної вимоги значно перевищує розмір можливої шкоди заподіяної таким невиконанням.

Також, на думку відповідача, у даній справі наявні підстави для зменшення неустойки, зокрема: 1) відповідач подав позивачу довідки, про що надано докази. Водночас, відповідачем визнається подання довідок з простроченням; 2) нарахування штрафу за неподання довідок є правом позивача. Позивач реалізував своє право про нарахування штрафів за лютий-грудень 2022 року лише в січні 2023 року, зі спливом 11 місяців після виникнення права. Таке зволікання свідчить або про неважливість порушення строків подання довідок для позивача, або про умисне зволікання з цим для збільшення суми нарахування; 3) надання довідок не вплинуло на можливість позивача виставити рахунки або виконати інші будь які зобов`язання за угодою; 4) позивач не зазнав жодних збитків у зв`язку з неподанням вчасно довідок відповідачем. Про збитки не зазначає і сам позивач; 5) обов`язок подання довідки не є грошовим зобов`язанням. Його невиконання не призвело до недоотримання позивачем доходу, порушення зобов`язань перед іншими контрагентами або до будь-якої невизначеності в договірних відносинах; 6) також в даній справі важливим є те, що зміст довідок за лютий 2022 року і до сьогодні для позивача абсолютно прогнозований. Довідки за цей час містять єдину інформації про відсутність рейсів, які обслуговував відповідач у вказаний період. З огляду на загальновідомі обставини про зупинення роботи аеропорту та цивільної авіації в Україні загалом не можна було очікувати отримати у довідках іншої інформації; 7) відповідач здійснював свою діяльність в сфері авіаційного обслуговування. Оскільки воєнний стан призвів до зупинення роботи всієї галузі цивільної авіації в Україні, то відповідач поніс у зв`язку з цим суттєві збитки. Його фінансовий стан за результатами роботи в 2022 році та частині 2023 року незадовільний, на підтвердження чого надається фінансова звітність підприємства за 2022 р. та 1 півріччя 2023 р. Отже, стягнення штрафних санкцій з відповідача в розмірі 216800,00 грн. створить підстави для неплатоспроможності та можливого банкрутства останнього; 8) неустойка в заявленому розмірі є несправедливою для відповідача та третіх осіб, оскільки цей майновий тягар може унеможливити виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам, податків, зборів і зобов`язань перед іншими кредиторами.

Таким чином, на переконання відповідача, обов`язок подання довідок про кількість рейсів, хоч і є договірним обов`язком, проте під час воєнного стану і зупинення роботи аеропорту має формальний характер. Невиконання такого обов`язку не призвело до негативних наслідків і втрати активів у позивача. За таких обставин, відповідач просить суд зменшити розмір неустойки на 90%, а саме - до 21680,00 грн.

Розглянувши матеріали справи та позиції сторін, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу (ч. 6 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач визнає та просить задовольнити частково позовні вимоги про стягнення основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, а саме - в частині стягнення 1330,71 грн. основного боргу, 220,57 грн. пені, 38,95 грн. інфляційних втрат, 13,23 грн. 3% річних, нарахованих та заявлених до стягнення у зв`язку з невнесенням відповідачем передбаченої угодою плати за період з 01 по 23 лютого 2022 року (включно).

З урахуванням наведених приписів процесуального законодавства та обставин даної справи суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ДП «МА «Бориспіль» в частині стягнення 1330,71 грн. основного боргу, 220,57 грн. пені, 38,95 грн. інфляційних втрат, 13,23 грн. 3% річних у зв`язку з їх визнанням відповідачем.

Поряд з цим, відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Суд звертає увагу, що сторони у даному випадку не вносили змін до генеральної угоди про умови здійснення господарської діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. в частині прав та обов`язків сторін, зокрема, щодо внесення фіксованої плати та подання довідок про кількість рейсів, які надаються компанією за звітний місяць.

Так, з матеріалів справи слідує, що відповідач звертався до позивача з листом № 05/01.23 від 19.01.2023 р. про анулювання рахунку-фактури № 72/72 від 31.12.2022 р. та акту виконаних послуг, за змістом якого просив позивача дати вказівку уповноваженому відділу скасувати виписаний рахунок-фактуру № 72/72 та акт приймання-здачі виконаних послуг від 31.12.2022 р.; скасувати надання довідок до ДП «МА «Бориспіль» за звітні місяці про кількість рейсів до припинення або скасування воєнного стану; підписати додаткову угоду до генеральної угоди № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. про умови здійснення господарської діяльності та звільнення від нарахування за послугу «Створення та підтримання аеропортом необхідних правових, технічних, майнових, організаційних, безпекових та інших передумов для здійснення компанією господарської діяльності в ДП «МА «Бориспіль» з надання послуг з наземного адміністрування з використанням інфраструктури аеропорту у відповідності з Правилами та на умовах цієї Угоди» до припинення або скасування воєнного стану.

При цьому, проекту додаткової угоди до вказаного листа відповідачем не надавалося.

Отже, судом встановлено, що сторони не вносили зміни до генеральної угоди про умови здійснення господарської діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. в частині обов`язків сторін на період воєнного стану, і, відповідно, передбачені угодою зобов`язання відповідача, зокрема, щодо внесення фіксованої плати та подання довідок, є чинними.

Щодо посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин у вигляді введення воєнного стану з 24.02.2022 р. суд відзначає таке.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

З вищенаведених норм вбачається, що чинне законодавство пов`язує наявність форс-мажорних обставини з підставами для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань і не поширює у зв`язку з цим свою дію на матеріально-правові вимоги щодо стягнення основної заборгованості за укладеним договором, тобто присудження до виконання обов`язку, що не відноситься до відповідальності. Наявність вказаних обставин законодавством не визначено в якості підстав для звільнення від виконання зобов`язань або їх припинення.

Також слід зазначити, що хоча форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору, але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно кошти, товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Водночас, про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення про них, має бути прямо зазначено в договорі.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 7.1 угоди сторони звільняються від відповідальності за повне та/або часткове невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цією угодою, якщо таке невиконання чи неналежне виконання сталися внаслідок настання зовнішніх і надзвичайних обставин, відсутніх на момент підписання даної угоди, які не можна було ані передбачити, ані запобігти жодними розумними заходами. До таких обставин відносяться стихійні лиха, екстремальні погодні умови, пожежі, страйки, військові дії, громадські безпорядки тощо. Достатнім доказом дії зазначених обставин є документ, виданий уповноваженим органом України, і лише наявність такого документа буде свідчити як доказ існування форс-мажорних обставин та їх тривалість (п. 7.2 угоди). Згідно з п. 7.3 угоди сторона, для якої виникла неможливість виконання своїх обов`язків через настання вищезазначених обставин, повинна у термін, що не перевищує 3 (трьох) діб письмово сповістити іншу сторону про настання, передбачуваний строк дії та припинення обставин, що спричинили таке. В іншому разі Сторона, що потерпіла, не матиме права посилатися на вищезазначені обставини в подальшому. Якщо неможливість виконання зобов`язань буде існувати більше 1 (одного) місяця, то сторони мають право розірвати цю угоду у встановленому законодавством порядку (п. 7.5 угоди).

Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія Російської Федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Вищенаведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 р. у справі № 922/2475/21.

Доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Відповідачем надано до матеріалів справи Сертифікат № 3000-23-2910 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" Київською Торгово-промисловою палатою № 17/03-4/573 від 20.06.2023 р., яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме - військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, прийняття Об`єднаною цивільно-військовою системою організації повітряного руху України рішення щодо закриття з 00.45 utc (02.45. за київським часом) 24.02.2022 р. повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору, тимчасове закриття пункту пропуску та контролю для повітряного сполучення "Бориспіль" на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України № 188-р від 26.02.2022 р. та призупинення діяльності ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Зазначеним Сертифікатом засвідчено настання з 24.02.2022 р. для ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" за генеральною угодою № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. форс-мажорних обставин щодо здійснення авіаційної діяльності (надання послуг з наземного адміністрування) на території ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин у порядку та строк, визначені в п. 7.3 генеральної угоди, а тому суд відхиляє доводи відповідача в цій частині, оскільки останній, внаслідок неповідомлення позивача про неможливість виконання своїх обов`язків, не має права посилатися на вищезазначені обставини в подальшому відповідно до п. 7.3 угоди.

У той же час, суд зазначає, що відповідачем не надано і доказів неможливості виконання ним своїх зобов`язань щодо внесення фіксованої плати та надання довідок за укладеною генеральною угодою про умови здійснення господарської діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. внаслідок настання форс-мажорних обставин.

Натомість, до матеріалів справи долучено лист відповідача № 12/06.23 від 23.06.2023 р. про направлення позивачу довідок до генеральної угоди, зі змісту якого слідує, що ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" на адресу ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", не зважаючи на те, що дія форс-мажорних обставин не припинилася, було направлено довідки про кількість рейсів за звітні місяці з 01.03.2022 р. до 01.06.2023 р.

Стосовно заперечень відповідача щодо зустрічності зобов`язань сторін, суд зазначає, що згідно з ч. 1 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими частиною другою статті 538 ЦК України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку.

Частиною 4 ст. 72 Повітряного кодексу України передбачено, що експлуатант аеропорту може самостійно надавати послуги в аеропорту, а також на договірних умовах передавати право на наземне обслуговування в аеропорту юридичним чи фізичним особам, що відповідають вимогам авіаційних правил України.

Згідно зі ст. 77 цього ж Кодексу класифікація послуг з наземного обслуговування за їх видами, умови надання доступу до об`єктів та інфраструктури аеропорту, порядок взаємодії суб`єктів наземного обслуговування та обмеження щодо провадження такої діяльності визначаються авіаційними правилами України. Суб`єкти авіаційної діяльності, які надають послуги з наземного обслуговування, що підлягають обов`язковій сертифікації, провадять свою діяльність на території аеропорту та аеродрому на підставі відповідного сертифіката, виданого уповноваженим органом з питань цивільної авіації, а також договору, укладеного з експлуатантом аеропорту (аеродрому).

Суд звертає увагу, що наземне адміністрування в аеропорту включає в себе послуги екіпажам, представникам авіакомпаній, представництвам та іншим суб`єктам в офісному обслуговуванні, зв`язку, взаєморозрахунках та інших послугах, пов`язаних із взаємодією в аеропорту (діяльність, яка забезпечує організацію та координацію процесу наземного обслуговування, замовлення послуг з наземного обслуговування, контроль за дотриманням технологічного графіку наземного обслуговування, виконання представницьких функцій, взаємодія з центральними органами влади від імені авіаперевізника).

Як зазначалося вище, згідно з п. 3.1 угоди компанія має вносити плату за створення та підтримання аеропортом необхідних правових, технічних, майнових, організаційних, безпекових та інших передумов для здійснення компанією господарської діяльності в ДП «МА «Бориспіль».

Зі змісту частини 3 статті 538 Цивільного кодексу України вбачається, що право зупинити виконання свого обов`язку сторона має у разі невиконання іншою стороною у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі.

Це правило має загальний характер та розповсюджується на будь-які зустрічні зобов`язання.

При цьому, відповідно до частини другої статті 538 Цивільного кодексу України сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

Матеріали справи не містять, і відповідачем, у свою чергу, не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своєчасного повідомлення ним Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про реалізацію свого права на зупинення обов`язку з виконання зобов`язань за генеральною угодою в порядку частини 2 статті 538 ЦК України.

У той же час, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Судом не встановлено, а відповідачем, у свою чергу, не надано суду жодних доказів на підтвердження невиконання ним обов`язків за генеральною угодою про умови здійснення господарської діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. з підстав, зазначених вище - розірвання договору, відмова від договору, припинення зобов`язання, недійсність договору, а тому умови вказаного правочину є обов`язковими до виконання кожною із сторін.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, як зазначалося вище, відповідно до п. 3.4 угоди представник компанії самостійно отримує в бухгалтерії аеропорту рахунок на здійснення плати згідно з п. 3.1 угоди та акт в строк до 10-го (десятого) числа місяця, що слідує за звітним. У разі неотримання представником компанії рахунків у строки, що вказані вище, аеропорт направляє рахунки та акти компанії на адресу e-mail: . Сторони домовились, що датою отримання рахунку та акту буде вважатися кожне 10 (десяте) число місяця, що слідує за звітним місяцем, незалежно від дати їх фактичного отримання представником компанії. Оплата рахунків аеропорту здійснюється компанією протягом 3-х календарних днів з дати їх отримання (п. 3.5 угоди).

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 22680,00 грн. (з ПДВ) і складено акти приймання-здачі виконаних послуг згідно з угодою № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р., у тому числі - від 31.12.2022 р. на суму 17820,00 грн., від 31.01.2023 р. на суму 1620,00 грн., від 28.02.2023 р. на суму 1620,00 грн., від 31.03.2023 р. на суму 1620,00 грн. У зв`язку з неотриманням представником відповідача самостійно в бухгалтерії позивача рахунків зазначених вище рахунків та актів, зазначені документи були направлені позивачем на визначену умовами п. 3.4 угоди електронну адресу відповідача та отримані останнім. Доказів мотивованої відмови від їх підписання в порядку та строки, передбачені зазначеним вище п. 3.6 генеральної угоди, матеріали справи не містять. Таким чином, з огляду на умови п. 3.6 генеральної угоди, акти від 31.12.2022 р., від 31.01.2023 р., від 28.02.2023 р., від 31.03.2023 р. вважаються підписаними сторонами.

Враховуючи вищевикладене, часткове визнання відповідачем вимоги про стягнення боргу в сумі 1330,71 грн., а також те, що відповідачем не спростовано доводів позивача стосовно невиконання компанією зобов`язань з внесення передбаченої генеральною угодою плати, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення основного боргу у загальному розмірі 22680,00 грн. за лютий 2022 року - березень 2023 року є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, за приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3421,97 грн. пені, 205,31 грн. 3% річних, 6760,25 грн. інфляційних втрат за прострочення внесення плати, передбаченої п. 3.1 генеральної угоди.

Згідно з п. 3.7 угоди, у разі наявності простроченої заборгованості у компанії перед аеропортом, аеропорт нараховує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується у порядку, встановленому чинним законодавством України, та до повного погашення заборгованості за цією угодою.

Згідно з частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Поряд з цим, відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3421,97 грн. пені, 205,31 грн. 3% річних та 646,29 грн. інфляційних втрат, нарахованих за кожен прострочений оплатою рахунок-фактуру окремо за загальний період з 14.01.2023 р. до 16.05.2023 р., є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі (з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення 220,57 грн. пені, 38,05 грн. інфляційних втрат та 13,23 грн. 3% річних, про яке зазначалося вище).

Також позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі 216800,00 грн. за період з 04.03.2022 р. по 15.02.2023 р. у відповідності з п. 3.8 угоди за несвоєчасне подання довідок про кількість рейсів за звітний місяць.

Згідно з п. 3.2 договору кількість рейсів визначається із довідки, яка надається компанією за звітний місяць. Дана довідка повинна бути підписана керівником, головним бухгалтером компанії та скріплена печаткою (у разі її наявності). Довідка направляється офіційним листом на адресу аеропорту до 3 числа місяця, що слідує за звітним. При цьому, аеропорт має право перевірити кількість рейсів, які були обслуговані компанією за звітний місяць, на підставі власної інформації (згідно із заявками компанії на обслуговування). У разі виявлення невідповідностей, або у разі відсутності (ненадання компанією) довідки у визначені строки, аеропорт має право використовувати власну інформацію для виставлення рахунків.

Таким чином, ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" на виконання умов генеральної угоди про умови здійснення господарської діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. зобов`язано було подавати позивачу довідки про кількість рейсів щомісяця шляхом направлення офіційного листа на адресу аеропорту до 3 числа місяця, що слідує за звітним, відповідно до п. 3.2 угоди, проте, відповідач здійснив виконання вказаного зобов`язання з порушенням строку, визначеного угодою, оскільки направлення на адресу позивача довідок за лютий 2022 року - березень 2023 року відбулося згідно з листом від 23.06.2023 р.

Додатковою угодою № 1 від 22.07.2020 р. до генеральної угоди про умови здійснення господарської діяльності № 02.1-14/4-01 від 01.02.2020 р. сторони виклали пункт 3.8 угоди в наступній редакції: « 3.8. У випадку порушення строків надання довідки за звітний період компанія сплачує аеропорту неустойку у розмірі 100,00 (сто) грн. (без ПДВ) за кожен календарний день прострочення терміну».

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського суду України).

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина 1 статті 199 ГК України).

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

При цьому, суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

За змістом положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір господарських санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як слідує з матеріалів справи, наявність передбаченого генеральною угодою обов`язку щодо подання довідок про кількість рейсів за звітний місяць та факт несвоєчасного їх подання відповідачем не заперечується.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку неустойки за несвоєчасне подання відповідачем довідок про кількість рейсів за звітний місяць у розмірі 216800,00 грн. за період з 04.03.2022 р. по 15.02.2023 р., який, за висновком суду, є арифметично вірним та обґрунтованим.

Поряд з цим, як слідує з відзиву, відповідач, керуючись ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, просив суд зменшити розмір даної неустойки на 90%.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України дозволяє зменшити розмір неустойки за рішенням суду за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов`язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому законодавцем не визначено переліку таких обставин. Це питання вирішується на підставі аналізу конкретної ситуації. Зокрема, істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов`язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, тощо.

У свою чергу, норми статті 233 Господарського кодексу України визначають як обставини, що беруться до уваги у випадку зменшення неустойки, ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть учать у зобов`язанні, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Слід зазначити, що правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

Водночас, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі - вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 р. у справі № 908/1453/17.

Отже, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 р. у справі № 915/2095/19, від 26.05.2020 р. у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 р. у справі № 910/1199/19, від 04.02.2020 р. у справі № 918/116/19.

Аналіз зазначених вище норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафної санкції, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Слід зазначити також, що за змістом статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі - у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів понесення збитків позивачем у зв`язку з несвоєчасним поданням відповідачем довідок про кількість рейсів, як і доказів того, що невиконання такого обов`язку відповідачем призвело до недоотримання позивачем доходу; відповідач здійснював свою діяльність у сфері авіаційного обслуговування, а воєнний стан призвів до зупинення роботи всієї галузі цивільної авіації в України, що вплинуло на фінансовий стан відповідача. На підтвердження складного фінансового стану ТОВ "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" до матеріалів справи останнім надано фінансову звітність підприємства за 2022 рік та 1 півріччя 2023 року.

Також суд бере до уваги правовий зміст інституту неустойки, основною метою якої є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на необхідність дотримання співвідношення інтересів сторін, користуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, враховуючи відсутність доказів понесення збитків позивачем та майновий стан підприємства відповідача, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру передбаченої п. 3.8 угоди неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, на 50% від заявленої позивачем суми, у зв`язку з чим вимога про стягнення неустойки за несвоєчасне подання довідок про кількість рейсів підлягає задоволенню в сумі 108400,00 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог у даній справі.

Щодо решти пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову у даній справі не спростовує.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДІСЕЙ ТРІП СУПОРТ ЄВРОПА" (08303, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 14-А, офіс 16, код 40930524) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7, код 20572069) 22680 (двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят) грн. 00 коп. основного боргу, 3421 (три тисячі чотириста двадцять одну) грн. 97 коп. пені, 205 (двісті п`ять) грн. 31 коп. 3% річних, 646 (шістсот сорок шість) грн. 29 коп. інфляційних втрат, 108400 (сто вісім тисяч чотириста) грн. 00 коп. неустойки, 2030 (дві тисячі тридцять) грн. 30 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 15.09.2023 р.

Суддя В.М. Бабкіна