РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.08.2023Справа № 910/4866/23

За позовомОСОБА_1
доАкціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаОСОБА_2
провизнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення 699 488,14 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Паруль Ю.О.
від відповідача:Крячко О.В.
від третьої особи:Александров Д.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» (надалі - «Товариство») про:

- визнання недійсним рішення Наглядової ради Товариства, оформленого протоколом засідання №5 від 23.04.2021;

- визнання недійсним рішення Наглядової ради Товариства, оформленого протоколом засідання №6 від 13.05.2021, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Правління та виключення останнього, як особи, що мала право представляти інтереси Товариства у будь-яких державних органах та будь-яких установах;

- скасування державної реєстрації №054001894 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ізетовою Надією Іванівною, згідно якої 14.05.2021 змінено відомості про Голову Правління - Левандовського Анатолія Станіславовича на ОСОБА_2 у Товаристві;

- скасування наказу №79к від 13.05.2021 Товариства про припинення повноважень Голови Правління - Левандовського Анатолія Станіславовича;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Правління Товариства;

- стягнення з відповідача заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 699 488,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Наглядової ради Товариства, оформлені протоколами №5 від 23.04.2021 та №6 від 13.05.2021, є недійсними, оскільки в складі Наглядової ради відповідача відсутні незалежні члени ради, а також особи, які вказані такими, що брали участь в засіданнях 23.04.2021 та 13.05.2021, не могли брати участь в таких засіданнях, оскільки перебували поза межами України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що дотримуючись встановленого порядку проведення засідання в умовах карантину, 13.05.2021 Наглядова рада Товариства правомірно припинила повноваження позивача як Голови Правління та звільнила його з посади, а позивач не довів належними доказами порушення його прав як вказаним рішенням, так і оскаржуваним рішенням №5 від 23.04.2021.

Позивач у відповіді на відзив на позовну заяву проти доводів відповідача заперечує та вказує, що в оскаржуваних протоколах засідання Наглядової ради відповідача зазначено про присутність її трьох членів, проте відсутня вказівка про проведення таких засідань в режимі відеоконференції. З огляду на це, позивач наголошує на неправомірності прийнятих рішень, оформлених протоколами засідання №5 від 23.04.2021 та №6 від 13.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2023 залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, відкладено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 26.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання 30.08.2023 з`явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання з`явилися, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували.

В судовому засіданні 30.08.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є акціонером Товариства та володіє 211 438 штуками простих бездокументарних іменних акцій, що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах станом на 27.02.2023.

Рішенням Наглядової ради Товариства від 31.08.2018, оформленим протоколом №11, ОСОБА_1 обрано Головою Правління відповідача та затверджено умови контракту.

Рішенням Наглядової ради Товариства від 23.04.2021, оформленим протоколом №5, ОСОБА_3 обрано Головою Наглядової ради Товариства.

13.05.2021 відбулось засідання Наглядової ради Товариства (протокол №6), на якому були прийняті рішення, в тому числі:

- звільнити ОСОБА_1 з посади Голови правління Товариства з 13.05.2021;

- виключити ОСОБА_1 зі списку підписантів Товариства;

- припинити повноваження Правління Товариства з 13.05.2021;

- обрати з 14.05.2021 Правління в новому складі;

- обрати Головою Правління Товариства ОСОБА_2 .

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсними рішень Наглядової ради Товариства, оформлених протоколом засідання №5 від 23.04.2021, а також протоколом засідання №6 від 13.05.2021 в частині звільнення позивача з посади Голови Правління та виключення останнього, як особи, що мала право представляти інтереси Товариства у будь-яких державних органах та будь-яких установах.

Зокрема, як на підставу для визнання недійсними вказаних рішень позивач зазначає те, що станом на момент їх прийняття члени Наглядової ради Товариства ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували поза межами території України, а відтак склад Наглядової ради був неповноважним.

Згідно зі статтею 55 Конституції України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Учасники товариства (акціонери), а також інші особи, права та законні інтереси яких порушено рішенням наглядової ради чи виконавчого органу товариства, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки наглядова рада та виконавчий орган товариства є його органами управління, що приймають обов`язкові для виконання рішення. Це відповідає також нормі статті 55 Конституції України.

З огляду на наведені положення законодавства, член виконавчого органу товариства, якого звільнено за рішенням Наглядової ради, та з яким припинено трудовий договір, може звертатися до суду з позовом про визнання вказаного рішення незаконним та поновлення його на посаді.

В даному випадку, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права не як учасник Товариства, а як Голова Правління (тобто, виконавчого органу), якого було звільнено відповідно до рішення Наглядової ради Товариства від 13.05.2021, оформленого протоколом №6.

Суд відзначає, що право наглядової ради акціонерного товариства у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень члена виконавчого органу передбачено також частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України.

Так, у відповідності з положеннями частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, яка узгоджується з частиною другою статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства», повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Частиною четвертою статті 99 Цивільного кодексу України встановлено, що назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути «правління», «дирекція» тощо.

Згідно з абзацом третім пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12.01.2020 № 1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків (частина третя статті 99 ЦК України) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

У зв`язку з цим «усунення» відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення (абзац шостий пункту 3.2 мотивувальної частини, абзац перший пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1-рп/2010).

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України.

Враховуючи наведене, припинення повноважень члена виконавчого органу чи його тимчасове відсторонення від виконання повноважень відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України, статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства» є діями уповноваженого органу відповідного товариства, необхідними для оперативного реагування на певні діяння члена виконавчого органу й унеможливлення здійснення ним повноважень з управління товариством.

Пунктом 11.6.1 Статуту Товариства визначено, що повноваження Голови та членів Правління припиняються за рішенням Наглядової ради з одночасним прийняттям рішення про призначення Голови Правління або особи, яка тимчасово здійснюватиме його повноваження.

За змістом п. 11.6.2 Статуту Товариства Наглядова рада може прийняти рішення про припинення повноважень Голови та (або) будь-якого члена Правління. Підстави припинення повноважень Голови та/або члена Правління встановлюються законом, Статутом Товариства, а також контрактом, укладеним з Головою та/або членом Правління.

Отже, зазначеними нормами законодавства та положеннями статуту відповідача передбачено виключну компетенцію Наглядової ради товариства приймати рішення припинення повноважень Голови Правління. При цьому, при реалізації вказаної процедури має бути дотримано відповідні вимоги законодавства та положення установчих документів юридичної особи, які регламентують цю процедуру.

Судом встановлено, що 13.05.2021 відбулося засідання Наглядової ради Товариства, на якому було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління Товариства з 13.05.2021.

Позивач вказує, що присутні на ньому члени станом на 13.05.2021 перебували поза межами території України, а відтак не могли фізично брати участі у його проведенні, в тому числі і Голова засідання ОСОБА_3 , за підписом якого протокол №6 був поданий для затвердження приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ізетовій Н.І.

В той же час, відповідач проти вказаних тверджень заперечує з огляду на те, що станом на 13.05.2021 ОСОБА_3 перебував на території України, а інші два члени Наглядової ради Товариства, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , брали участь в засіданні дистанційно з застосуванням мережі Інтернет.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, зокрема, факт перебування ОСОБА_3 на території України у період з 12.03.2021 по 19.03.2021 підтверджується належним чином засвідченою копією його закордонного паспорту з відповідними відмітками, а також нотаріально посвідченим підписом на протоколі засідання Наглядової ради №6 від 13.05.2021, справжність якого не ставиться під сумнів позивачем.

Щодо можливості проведення засідань Наглядової ради Товариства дистанційно суд відзначає, що у вересні 2020 року Наглядова рада (протокол №6 від 25.09.2020) прийняла рішення про те, що у зв`язку з посиленими протиепідемічними заходами, що пов`язані із поширенням гострої распіраторної хвороби COVID-19, організувати роботу Наглядової ради дистанційно, з застосуванням мережі Інтернет.

Із вказаним рішенням позивач був обізнаний, оскільки неодноразово був запрошений на засідання Наглядової ради та брав участь у Загальних зборах Товариства, які проводилися дистанційно.

Проведення 13.05.2021 засідання Наглядової ради в присутності ОСОБА_3 та дистанційно в режимі відеоконференції інших двох членів Наглядової ради підтверджено заявою та поясненнями свідка ОСОБА_7 , які не були спростовані ні самим позивачем, ні свідком ОСОБА_8 в судовому засіданні.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що засідання Наглядової ради 13.05.2021 було неправомочним, а прийняті на ньому рішення, в тому числі в частині звільнення позивача з посади Голови Правління Товариства, є недійсними.

Також щодо оскарження позивачем рішенням Наглядової ради Товариства від 23.04.2021, оформленим протоколом №5, яким ОСОБА_3 було обрано Головою Наглядової ради Товариства, суд відзначає наступне.

Відповідач стверджує, що вказане засідання Наглядової ради відбулося дистанційно, з застосуванням мережі Інтернет, з 12:00 по 12:45 за допомогою ОСОБА_7 та обладнання, що знаходилося в кабінеті №328, участь в якому дистанційно взяли участь члени Наглядової ради Товариства ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

За наслідками проведення цього засідання та прийняття відповідного рішення про обрання ОСОБА_3 Головою Наглядової ради Товариства, особисто позивач підписав та направив до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку Повідомлення про призначення членів та Голови Наглядової Ради від 23.04.2021.

Вказані обставини свідчать про повну обізнаність позивача із дистанційною формою роботи органів управління Товариства (в тому числі, наглядової ради), а також спростовують твердження позивача про нелегітимний склад Наглядової ради з підстав відсутності незалежних членів ради.

Більше того, за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України в чинній редакції право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право та/або охоронюваний законом інтерес порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а також зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. У свою чергу, суд має перевірити ці доводи позивача, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений положеннями статті 15 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Позивачем у поданому позовні взагалі не доведено яким чином рішення Наглядової ради Товариства від 23.04.2021, оформлене протоколом №5, яким ОСОБА_3 було обрано Головою Наглядової ради Товариства порушує права та/або законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся із даним позовом до суду.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду рішення наглядової ради акціонерного товариства можуть бути оскаржені в судовому порядку акціонером акціонерного товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права та/або законні інтереси учасника (акціонера) товариства - заявника такого позову (позивача). Відповідачем за таким позовом є саме акціонерне товариство.

Учасники товариства (акціонери), а також інші особи, права та законні інтереси яких порушені рішенням наглядової ради чи виконавчого органу товариства, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки наглядова рада та виконавчий орган товариства є його органами управління, що приймають обов`язкові для виконання рішення. Це відповідає також нормі статті 55 Конституції України.

Разом з тим, виходячи з положень, закріплених у статтях 15, 16 Цивільного кодексу України, у частині 1 статті 50 Закону України «Про акціонерні товариства» та статті 4 Господарського процесуального кодексу України, акціонер акціонерного товариства, який звертається до суду з таким позовом (про визнання недійсним рішень наглядової ради, загальних зборів акціонерів) має обґрунтувати, яке його право та/або охоронюваний законом інтерес порушене спірними рішеннями органів управління акціонерного товариства та зазначити, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення його порушеного права/інтересу. Натомість господарський суд при вирішенні такого корпоративного спору повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання щодо наявності чи відсутності факту їх порушення або оспорювання спірними рішеннями.

Суд зазначає, що акціонер не може оскаржити будь-яке рішення будь-яких зборів чи наглядової ради тільки через наявність у нього статусу акціонера без обґрунтування, чим саме оспорюване ним рішення органу управління акціонерного товариства порушує його права та/або законні інтереси. При цьому посилання позивача (акціонера) в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними рішень наглядової ради та/або загальних зборів акціонерів на порушення його корпоративних прав на участь в управлінні товариством свідчить про загальний, абстрактний характер таких порушень. Такі посилання позивача є недостатніми для висновку про доведеність факту порушення його прав та/або інтересів спірними рішеннями.

В той же час, позивачем у поданому позові наголошено на те, що такий позов поданий з метою захисту його порушених прав саме як звільненого працівника, а саме Голови Правління, а не порушених прав акціонера Товариства.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.09.2023.

Суддя В.П. Босий