АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3324/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариство з іноземними інвестиціями Синтез Ойл

на рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2023

у справі №916/3324/22

за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції

до Приватного акціонерного товариство з іноземними інвестиціями «Синтез Ойл»

про стягнення 10466150,07 грн

ВСТАНОВИВ

Публічне акціонерне товариство Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями Синтез Ойл, в якій просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з загальному в розмірі 10466150,07 грн, яка складається з: 7161387,52 грн вартості послуг зі зберігання вугільної продукції, 2458583,42 грн інфляційних втрат, 560845,80 грн 3% річних, 285333,33 грн пені.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору зберігання від 09.09.2019 №15/302 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги зі зберігання вугілля у період з листопада 2019 року по березень 2020 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.06.2023 по справі №916/3324/22 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 6874492 грн 94 коп, пеню в сумі 264796 грн 68 коп, інфляційні втрати в сумі 2458583 грн 42 коп, 3 % річних в сумі 531753 грн 73 коп та судовий збір в сумі 151944 грн 40 коп, в іншій частині позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд зазначив, що на виконання умов укладеного між сторонами договору позивачем були надані, а відповідачем прийняті у період жовтень 2019 року березень 2020 року на підставі договору послуги зі зберігання, однак, у порушення взятих на себе договірних зобов`язань, відповідач не сплатив кошти за отримані від позивача послуги за договором.

На переконання суду першої інстанції, оскільки бездіяльність відповідача у виді порушення строків оплати отриманих за договором послуг суперечить застосованим судом до спірних відносин нормам права та договору, позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить частково скачувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2023 по справі №916/3324/22 в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 264 796 грн 68 коп, інфляційних втрат в сумі 2 458 583 грн 42 коп, 3 % річних в сумі 531 753 грн 73 коп і ухвалити і цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині незаконним, прийнятим за неправильного застосування норм матеріального права, з наступних підстав.

Так, за твердженням скаржника, що рахунки - фактури, які були додані до позовної заяви позивачем, не можна вважати такими, що були виставлені відповідачу належним чином та з додержанням умов договору, з огляду на те, що вони були виставлені не від імені зберігача - контрагента за вказаним договором, яким виступало ПАТ «Центренерго», а від імені Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго», яка була названа в цих рахунках - фактурах постачальником та вантажовідправником, а ПРАТ «СИНТЕЗ ОЙЛ» було назване, як вантажоодержувач.

При цьому, як стверджує апелянт, зазначені рахунки-фактури містили в собі вимогу щодо перерахування великих сум грошових коштів на невідомий для ПРАТ «СИНТЕЗ ОЙЛ» та не зазначений в договорі з боку ПАТ «Центренерго» банківський рахунок, який є відмінним від того, який узгоджений сторонами у договорі.

Скаржник зазначає, що ПРАТ «СИНТЕЗ ОЙЛ» не отримувало з боку ПАТ «Центренерго» жодних повідомлень стосовно зміни отримувача грошових коштів та зміни банківських реквізитів для оплати послуг за договором зберігання, які були узгоджені сторонами договору, а тому ПРАТ «СИНТЕЗ ОЙЛ» не мало змоги належним чином виконати свої грошові зобов`язання в інший спосіб, ніж той, що був передбачений умовами зазначеного договору зберігання.

З огляду на таке, апелянт вважає, що виставлені позивачем рахунки не відповідають умовам договору зберігання, не можуть вважатися такими, що виставлені на його підставі та такими що мають до нього відношення.

Не виконання з боку позивача умов договору, а саме не виставлення та не надання ПРАТ «СИНТЕЗ ОЙЛ» рахунків на оплату, на думку апелянта, позбавило його можливості здійснити відповідні розрахунки.

Відтак, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо прострочення зобов`язання сталося з вини відповідача та безпідставно стягнув з ПРАТ «СИНТЕЗ ОЙЛ» пеню, три проценти річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариство з іноземними інвестиціями Синтез Ойл на рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2023 по справі №916/3324/22 та призначено справу до розгляду на 14.09.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, реквізити, які були зазначені позивачем в рахунках, повністю відповідають реквізитам, зазначеним у договорі, зокрема, у наданих відповідачу рахунках міститься вся необхідна інформація для того, щоб відповідач виконав свої зобов`язання за договором та оплатив належним чином послуги позивача зі зберігання вугільної продукції відповідно до умов договору, а тому у відповідача не було жодних підстав для несплати цих рахунків у встановлений договором строк.

На думку позивача, судом першої інстанції були повно, всебічно та об`єктивно досліджені всі обставини справи та надана їм правильна правова оцінка, в зв`язку з чим можна беззаперечно стверджувати, що рахунки позивача жодним чином не суперечать ані умовам договору, ані нормам діючого законодавства.

Позивач також наголошує на тому, що всі рахунки, які направлялися позивачем на поштову адресу відповідача були отримані відповідними уповноваженими особами останнього, відповідно, у відповідача виник обов`язок щодо сплати таких рахунків у строки визначені договором. Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати відповідач не виконав.

У судове засідання призначене на 14.09.2023 повноважні представники учасників справи не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як зазначалося раніше, рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2023 по даній справі оскаржується відповідачем лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 264 796 грн 68 коп, інфляційних втрат в сумі 2 458 583 грн 42 коп, 3 % річних в сумі 531 753 грн 73 коп., у зв`язку з чим, відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України, оскаржуване рішення переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 09.09.2019 між Публічним акціонерним товариством Центренерго в особі директора теплової електростанції відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства Центренерго (зберігач) та Приватним акціонерним товариством з іноземними інвестиціями Синтез Ойл (поклажодавець) був укладений договір зберігання № 15/302 (а.с. 12-15, т.1; далі - договір), згідно з п. 1.1. якого поклажодавець передає зберігачу вугільну продукцію (далі майно або вугілля) в кількості, асортименті, з якісними характеристиками та в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.3. договору строк надання послуг зі зберігання вугілля дорівнює строку дії договору та може бути зменшено при знятті вугілля зі зберігання.

За умовами п. 6.1. договору ціна зберігання майна за цим договором установлюється в грн без ПДВ за 1 тонну вугілля протягом доби згідно калькуляції (Додаток № 1 до договору). Вартість ПДВ нараховується на загальну вартість зберігання вугілля. Оплата відбувається протягом 30 днів з дати отримання поклажодавцем рахунків зберігача, виставлених на підставі підписаних сторонами актів приймання наданих послуг.

Згідно з п. 7.4. договору при порушенні термінів оплати вартості послуг зі зберігання вугілля, обговорених у п. 6.1. цього договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати, виходячи з розміру несплачених сум.

Відповідно до п. 9.1. договору він вважається укладеним і набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2019.

Пунктом 10.2. договору передбачено, що сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому договорі реквізитів та зобов`язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несуть ризик настання пов`язаних із ним несприятливих наслідків.

Згідно з п. 10.3. договору додаткові угоди, додатки та акти приймання-передачі до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

У Розділі 11 Реквізити сторін відповідачем вказано, зокрема, відомості щодо поштової адреси, якою є: 65003, м. Одеса, вул. М. Гефта, 2-А. У реквізитах позивача, зокрема, зазначені як реквізити юридичної особи ПАТ Центренерго, так і відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції ПАТ Центренерго.

Додатком № 1 до договору сторони погодили калькуляцію вартості зберігання 1 тонни вугілля за добу на вугільному складі Зміївської ТЕС (а.с. 17, т.1).

18.12.2019 між сторонами була укладена додаткова угода № 1-15/468 до договору зберігання від 09.09.2019 № 15/302 (а.с. 16, т.1), в якій сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2020. Реквізити сторін є ідентичними реквізитам, які вказані у договорі.

Як вбачається з наявних у справі актів про надання послуг зберігання, які підписані обома сторонами (а.с. 18-51, т.1), позивачем були надані, а відповідачем прийняті у період жовтень 2019 року березень 2020 року на підставі договору послуги зі зберігання на загальну суму 7161387,52 грн.

Також, між сторонами був підписаний акт звірки (а.с. 97, т.1), в якому останні підтвердили, що станом на 01.10.2021 сальдо за дебетом на користь позивача за договором від 09.09.2019 № 15/302 становить 7161387,52 грн.

Для здійснення оплати вартості наданих послуг позивачем були виставлені відповідачу відповідні рахунки (а.с. 52-80, т. 1), які були направлені відповідачу на адресу, зазначену у договорі, засобами поштового зв`язку з відповідними супровідними листами (а.с. 81-96, т. 1).

З наявних у справі доказів вбачається, що відповідачем було отримано рахунки: 27.12.2019 на загальну суму 992946,26 грн; 27.01.2020 на загальну суму 5038766,38 грн; 27.02.2020 на загальну суму 286081,41 грн; 05.05.2020 на загальну суму 556698,89 грн.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до відповідача з претензією від 01.04.2020 № 25/320-1650 та досудовою вимогою від 20.07.2020 № 25/728-3678 (а.с. 98-107, т.1). У досудовій вимозі позивач вимагав від відповідача погасити заборгованість за договором у розмірі 7161387,52 грн, з метою уникнення звернення позивача до суду з позовними вимогами, які будуть містити додаткові нарахування.

Оскільки відповідач не сплатив кошти за отримані від позивача послуги за договором, останній звернувся із даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, однак задовольнив їх частково, через те, що позивачем не було надано доказів направлення та отримання відповідачем рахунку-фактури від 14.11.2019 № 0133072 на суму 286894,58 грн, а тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини щодо виникнення у відповідача зобов`язання з оплати вартості послуг на цю суму, відповідно, не доведено початку прострочення зобов`язання в цій частині вимог та обґрунтованості здійснених нарахувань на зазначену суму.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.ст. 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.903 Цивільного кодексу України).

Статтею 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Відповідно до ч.1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, положення частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, у період з жовтня 2019 року по березень 2020 року позивачем були надані, а відповідачем прийняті послуги за договором зберігання від 09.09.2019 № 15/302.

В цей же час, відповідно до умов п. 6.1. договору сторони погодили строк здійснення оплати наданих послуг 30 днів з дати отримання відповідачем рахунків від позивача.

Отже, зобов`язання з оплатити вартості отриманих за договором послуг безпосередньо пов`язано з датою отримання відповідачем рахунків.

Так, в матеріалах справи наявні докази направлення позивачем та отримання відповідачем за адресою, вказаною останнім на власний розсуд у реквізитах договору як поштової, рахунків для здійснення оплати наданих послуг на загальну суму 6874492,94 грн, зокрема, рахунки: 27.12.2019 на загальну суму 992946,26 грн; 27.01.2020 на загальну суму 5038766,38 грн; 27.02.2020 на загальну суму 286081,41 грн; 05.05.2020 на загальну суму 556698,89 грн.

Так, рахунки №0133080 від 28.11.2019; №0133084 від 29.11.2019 були направлені відповідачеві рекомендованим повідомленням та вручені останньому 27.12.2019.

Рахунки №0133128 від 02.12.2019; №0133129 від 04.12.2019; №0133130 від 05.12.2019; №0133131 від 06.12.2019; №0133134 від 09.12.2019; №0133135 від 11.12.2019; №0133136 від 12.12.2019; №0133137 від 13.12.2019; №0133181 від 16.12.2019; №0133138 від 17.12.2019; №0133139 від 18.12.2019; №0133150 від 20.12.2019; №0133182 від 21.12.2019; №0133183 від 23.12.2019; №0133151 від 24.12.2019; №0133184 від 26.12.2019; №0133152 від 27.12.2019; №0133185 від 28.12.2019 направлені позивачеві та отримані відповідачем 27.01.2020.

Рахунки №0133201 від 02.01.2020; №0133202 від 08.01.2020; №0133203 від 10.01.2020 було вручено відповідачу 27.02.2020.

Рахунки №0133329 від 03.03.2020; №0133270 від 18.02.2020; №0133271 від 19.02.2020; №0133272 від 25.02.2020; №0133364 від 30.03.2020 отримані відповідачем 05.05.2020.

Разом з цим, як свідчать наявні матеріали справи та не заперечується позивачем, в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем та отримання відповідачем рахунку-фактури від 14.11.2019 № 0133072 на суму 286894,58 грн.

Однак, відповідачем виставлені позивачем рахунки у визначені договором строки оплачені не були, що призвело до утворення заборгованості за договором зберігання від 09.09.2019 № 15/302 у розмірі 6874492,94 грн.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Сторонами у п. 7.4. договору визначено, що при порушенні термінів оплати вартості послуг зі зберігання вугілля, обговорених у п. 6.1. цього договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати, виходячи з розміру несплачених сум.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 2458583,42 грн інфляційних втрат, 560845,80 грн три проценти річних та 285333,33 грн пені.

Водночас, перевіривши такий розрахунок позивача, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що позивачем в деяких випадках не було враховано положень ч. 5 ст. 254 ЦК України, а тому з урахуванням сум та періоду заборгованості, розмір пені складає 264796,68 грн, а трьох процентів річних 531753,73 грн.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, вірна сума інфляційних, нарахованих на прострочення основне зобов`язання складає 6874492,94 грн, що є вищою, ніж заявлено позивачем у позові, а тому, з огляду на законодавче обмеження суду щодо виходу за межі позовних вимог, з відповідача інфляційні втрати підлягають стягненню у розмірі, заявленому позивачем, а саме у сумі 2458583,42 грн.

З огляду на таке, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 6874492 грн 94 коп, пені в сумі 264796 грн 68 коп, інфляційних втрат в сумі 2458583 грн 42 коп. та трьох процентів річних в сумі 531753 грн 73 коп., в решті позову слід відмовити.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що позивачем у порушення умов укладеного між сторонами договору, було виставлено рахунки на оплату не від імені зберігача контрагента за договором, яким виступало ПАТ «Центренерго», а від імені Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго», а також рахунки містили реквізити, які не погоджувались сторонами у договорі, з огляду на таке.

Так, у рахунках, які були виставлені (направлені) відповідачу зазначені усі необхідні реквізити задля здійснення перерахування грошових коштів, зокрема: номер та дата рахунку; повна назва особи, яка виставляє рахунок; повна назва особи, до якої цей рахунок направляється; банківські реквізити особи, яка виставляє рахунок; адреси сторін; найменування послуги; вартість послуги; договір, на підставі якого здійснюється оплата; розмір податку тощо.

При цьому, судова колегія зазначає, що закон не обмежує особу вказувати у виставлених нею рахунках свої дійсні реквізити, на які він бажає і може отримувати грошові кошти, як оплату за надані послуги.

В свою чергу, у разі наявності у відповідача будь-яких сумнівів щодо реквізитів вказаних у виставлених позивачем рахунках, він не був позбавлений можливості звернутись до останнього з приводу уточнення таких даних, однак наявні матеріли справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення таких дій з боку відповідача.

Також колегія суддів відзначає, що рахунки на оплату надсилались позивачем за адресою відповідача, яка була самостійно визначена останнім у договорі, як поштова адреса, на яку необхідно направляти поштову кореспонденцію та поштова кореспонденція за такою адресою, зокрема виставлені позивачем рахунки, були отримані.

Слід також звернути увагу на те, що за поясненнями позивача, у банківських реквізитах, зазначених у Договорі номер рахунку був зазначений по старим стандартам, а у виставлених рахунках по новим міжнародним стандартам (IBAN), зокрема: у Договорі був зазначений номер рахунку ПАТ «Центренерго» 2, а у рахунку був зазначений той же самий номер, тільки вже за міжнародним стандартом UA 4306872.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, реквізити, які були зазначені позивачем у виставлених відповідачеві рахунках, повністю відповідають реквізитам, зазначеним у договорі, зокрема, у наданих відповідачу рахунках міститься вся необхідна інформація задля виконання відповідачем свої зобов`язання за договором в частині оплати наданих позивачем послуг зберігання вугільної продукції відповідно до умов договору.

Суд апеляційної інстанції також відзначає, що Зміївська теплова електрична станція не має статусу юридичної особи та не є самостійним підприємством, а являється відокремленим підрозділом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (юридичної особи), то всі фінансові операції, у тому числі і отримання грошових коштів від контрагентів за надані послуги, здійснюються, виключно, через поточні рахунки саме ПАТ «Центренерго», який й був вказаний у виставлених відповідачеві рахунках, що не заперечується позивачем.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2023 у справі №16/3324/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2023 через перебування судді Діброви Г.І. у відрядженні з 17.09.2023 по 19.09.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.