ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2023 року м.Дніпро Справа № 908/338/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.05.2023 (суддя Боєва О.С., повний текст рішення складено та підписано 16.05.2023) у справі № 908/338/23

за позовом: Фізичної особи підприємця Бурого Олександра Володимировича м. Харків

до відповідача: Фізичної особи підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича Запорізька область, Пологівський район, м. Оріхів

про стягнення суми 50000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

06.02.2023 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Бурого Олександра Володимировича про стягнення з відповідача: Фізичної особи-підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані помилковим переведенням Позивачем відповідачу 08.09.2022 платіжною інструкцією №2783 грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн з призначенням платежу оплата згідно договору, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало, не укладалось та жодних грошових зобов`язань ФОП Бурий О.В. перед ФОП Лахнік Д.І. не має. Таким чином, ФОП Лахнік Д.І. безпідставно заволодів майном ФОП Бурий О.В., яким є грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн, а тому позивач набув права відповідно до ст.ст. 1212-1214 ЦК України на повернення цих коштів.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.05.2023 у справі №908/338/23 позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича на користь Фізичної особи підприємця Бурого Олександра Володимировича безпідставно отримані грошові кошти у сумі 50 000 грн 00 коп. згідно платіжної інструкції №2783 від 08.09.2022 та 2684 грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду Фізичною особою підприємцем Лахнік Дмитром Ігоровичем подана апеляційна скарга, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що суд першої інстанції поверхнево дослідив матеріали справи, не надав оцінку доводам відповідача, тому оскаржуване рішення є таким, що прийняте з порушення норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Також, в апеляційній скарзі йдеться про те, що між Лахнік Д.І. та ОСОБА_1 наявні бізнес стосунки, які здійснювались без укладення договорів та про існування яких свідчать скріншоти листування між ними із мобільного застосунку Viber, при цьому Завадська А.Г. здійснювала свою діяльність, у тому числі, через ФОП Бурого О.В., який є позивачем у даній справі.

Апелянт вказує на те, що ФОП Лахнік Д.І. переказав на користь ФОП Бурого О.В. 297000,00грн, тому слід вважати, що грошові кошти у сумі 50000,00грн, які за твердженням позивача перераховані відповідачу помилково, були повернуті відповідачем, у зв`язку з чим у позові відсутня головна складова порушене право.

За твердженням скаржника, позивач 4 місяця не помічав помилкове перерахування коштів, та не пояснив суду, яким чином у нього були у наявності самі банківські реквізити відповідача, при цьому наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що оплата здійснена на користь відповідача є результатом пов`язаної господарської діяльності.

Скаржник наголошує, що оскаржуване рішення не містить висновків суду щодо того, чому докази надані позивачем є більш вірогідними аніж докази та аргументи відповідача, а також співставлення судом доказів наданих позивачем та відповідачем, що, на думку скаржника, свідчить про необґрунтованість цього рішення.

Також апелянт стверджує, що наданими у матеріали справи доказами підтверджується, що від імені позивача діяли представники, які замовляли товар, отримували його та сплачували його вартість, тобто ФОП Бурий О.В., надаючи повноваження своїм представникам діяти від його імені, схвалював укладення господарських договорів із ФОП Лахніком Д.І.

Апелянт вказує на те, що отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі с.1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Скаржник вважає невірною позицію позивача про те, що між сторонами не було укладено договору, і що на його думку є підставою для повернення грошових коштів як безпідставно набутих.

Скаржник зазначає, що: сума набутих відповідачем коштів є меншою аніж сума переказаних позивачу коштів; ЕЦП ФОП Бурого О.В використовується третіми особами, які від його імені вчиняють грошові перекази, замовляють товари та звертаються до суду із позовом; сторони через посередників вели перемовини шляхом електронного листування, обмінювалися рахунками, примірниками договорів.

17.07.2023 у системі "Електронний суд" апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ФОП Бурий О.В. вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення місцевого господарського суду законним посилаючись на те, що платіжним дорученням від 08.09.2022 №2783 ним на рахунок ФОП Лахнік Д.І. помилково перераховані кошти у розмірі 50000,00грн, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало, не укладалося, грошові зобов`язання між сторонами відсутні. Позиція відповідача ґрунтується на словах, які не підтверджені належними доказами. Таким чином, за твердженням позивача, ФОП Лахнік Д.І. безпідставно заволодів майном ФОП Бурого О.В., яким є 50000,00грн, тому останній набув право на повернення вказаних грошових коштів відповідно до ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Іванов О.Г. (доповідач), судді Березкіна О.В., Антонік С.Г.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.06.2023 відкладено вирішення питання щодо прийняття апеляційним господарським судом певного процесуального рішення з розгляду даної апеляційної скарги після надходження матеріалів справи з суду першої інстанції.

26.06.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи; сторонам наданий строк для подачі відзиву, заяв, клопотань.

Розпорядженням керівника апарату суду від 18.09.2023 у зв`язку зі звільненням Антоніка С.Г. з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, а також відпусткою судді Березкіної О.В. члена колегії суддів, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, за результатами якого для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідача), суддів: Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б. та ухвалою суду від 18.09.2023 справу прийнято до провадження вказаним складом суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.09.2022 платіжною інструкцією №2783 Фізичною особою-підприємцем Бурим О.В. було перераховано на розрахунковий рахунок Фізичної особи-підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича суму коштів у розмірі 50 000,00 грн з призначенням платежу «Сплата згідно з договором».

Посилаючись на те, що вказана сума грошових коштів була перерахована на рахунок ФОП Лахнік Д.І. помилково, оскільки діючих договорів між сторонами не існувало і грошових зобов`язань ФОП Бурий О.В. перед ФОП Лахнік Д.І. не має, з метою досудового врегулювання спору, позивачем 30.12.2022 на адресу відповідача була надіслана вимога від 19.12.2022 про необхідність повернути безпідставно отримані грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. Також відповідача попереджено, що у разі не задоволення вимоги позивач буде змушений звернутися за захистом своїх прав з позовом до суду.

Вимога залишена відповідачем без реагування, грошові кошти у добровільному порядку ФОП Лахнік Д.І. не повернуті.

Отримання від позивача коштів у суми 50000,00грн не заперечується відповідачем.

Неповернення відповідачем коштів у вказаній вище сумі, слугувало підставою для звернення позивача з позовом у даній справі.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із того, що в даному випадку наявні у спірних правовідносинах усі необхідні елементи виникнення кондикційних правовідносин, відсутні між сторонами господарські зобов`язання (наявність правочину), вказаного у платіжній інструкції № 2783 від 08.09.2022, що свідчить про відсутність достатніх правових підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача 50 000,00 грн., а також неспростування цих обставин відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав (кондикційні зобов`язання).

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 552/5874/19, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19.

Щодо досліджуваної справи, то скаржник, посилаючись на наявність між сторонами господарських правовідносин не надає належних доказів, які б підтверджували факт вчинення самим ФОП Лахніком Д.І. дій з виконання зі свого боку зобов`язань (поставка товару, надання послуг тощо) на суму, яка є предметом спору (50000,00грн).

У цьому зв`язку суд зауважує, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, при розгляді справи слід дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару, обставини здійснення перевезення товару поставленого за видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності позивача/відповідача тощо (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Такі факти повинні оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

У даному випадку, будь-яких первинних документів бухгалтерського обліку, які б засвідчували факт вчинення відповідачем на корить позивача відповідної господарської операції, зокрема, з поставки товарів чи надання послуг, до матеріалів справи не надано.

Одночасно, ч.ч.1, 2 ст.180 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У матеріалах цієї справи відсутні докази, і апелянтом не зазначено, на виконання якого саме зобов`язання (договору) були перераховані кошти позивачем, предмет такого договору та його ціна.

Отже, відповідачем обставин стосовно наявності певної правової підстави для перерахування ФОП Бурим О.В. спірних коштів ФОП Лахніку Д.М. не доведені, належні докази в обґрунтування цієї обставини не надані.

Таким чином, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених обставин справи, зокрема, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів існування між сторонами договірних відносин на перерахування 50000,00 грн., фактичне проведення позивачем перерахування цих коштів і отримання їх відповідачем, суд першої інстанції правильно кваліфікував правовідносини, що склалися між сторонами як кондикційні, що врегульовані ст.1212 ЦК України та з огляду на неповернення вказаних коштів відповідачем суд дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Стосовно доводів апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апелянта про те, що у відносинах між ФОП Лахніком Д.І та ФОП Бурим О.В. виступав посередник, зокрема, Завадська А.Г., а також про те, що позивач є підконтрольним останній, мають характер припущень, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому наявність у відповідача господарських взаємовідносин із Заводською А.Г. не спростовує факту відсутності правових підстав для перерахування ФОП Бурим О.В. грошових коштів у сумі 50000,00грн ФОП Лахніку Д.І. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження волевиявлення позивача, яке засвідчено його підписом, на встановлення договірних відносин з відповідачем, на виконання яких позивачем було перераховано вказану суму.

Щодо перерахування ФОП Лахнік Д.І. на користь ФОП Бурого О.В. 297000,00грн, тому апелянт вважає, що грошові кошти у сумі 50000,00грн, які за твердженням позивача перераховані відповідачу помилково, були повернуті відповідачем, у зв`язку з чим у позові відсутня головна складова порушене право, то вони відхиляються судом, з огляду на те, що самим відповідачем до відзиву на позов надані документи, що спростовують цю обставину. Зокрема непідписаний з боку сторін договір поставки №15/12/22 від 15.12.2022 та специфікація №1 до нього, з переліком та характеристикою продукції на суму 344 493,00 грн, яка відповідає продукції за видатковою накладною від 15.12.2022 №ДН000001954 на суму 344 493,00 грн також не підписаною сторонами, де отримувачем товару визначений відповідач, за яку останній сплатив 297 000 грн, з посилання у призначенні платежу на специфікацію № 1 до договору №15/12/22. Тому сплату 297 000 грн. можливо віднести до договірної і визначити до якого саме правочину вона віднесена.

В той же час, як зазначалось вище, доказів існування договірних відносин між позивачем і відповідачем з приводу 50 000 грн. апелянтом не надано, визначити до якого саме договору віднесена відповідна сплата грошових коштів, навіть з урахуванням існування попередніх правовідносин сторін, також не можливо.

Скріншоти листування з мобільного застосунку Viber, яким відповідач, у тому числі, підтверджує факт листування з Завадською А.Г. з приводу поставки товару, також не доводять наявність договірних відносин відповідача із позивачем ФОП Бурим О.В. у даній справі, який є самостійним суб`єктом господарювання та виступає у цивільних та господарських правовідносинах від свого імені.

Одночасно, відповідачем не доведений факт представництва позивачем цивільних прав та інтересів Завадської А.Г. у спірних правовідносинах.

Посилання скаржника на те, що ФОП Бурий О.В. надавав повноваження своїм представникам діяти від свого імені (зокрема використовувати ЕЦП), схвалював укладення господарських договорів із ФОП Лахніком Д.І. мають декларативний характер, оскільки не підтверджені належними доказами.

Наявність у діях позивача щодо відповідача складу злочину, пов`язаного з предметом спору у даній справі, не підтверджена вироком суду у кримінальній справі.

Щодо доводів скаржника, наведених у апеляційній скарзі, про недостатню вмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

У даній справі, зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладеного та не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

За загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків місцевого господарського суду та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, у задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника цієї скарги та відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 50000,00 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п.1 ч.5 ст.12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.05.2023 у справі № 908/338/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.05.2023 у справі № 908/338/23 залишити без змін.

Судові витрати Фізичної особи підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.09.2023.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков