ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2815/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача Турченко О.В., витяг з наказу №54 від 27.06.2023, положення про Білгород-Дністровську квартирно-експлуатаційну частину району №54 від 27.06.2023, витяг з наказу №68 від 29.07.2022

від відповідача Воронков В.О. посвідчення адвоката України №1423 від 31.01.2006, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1423 від 27.01.2006, довіреність №б/н від 02.01.2023

від третьої особи Дідух С.П. посвідчення офіцера УК №049970, витяг з ЄДР

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дінекс-Агро"

на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2023, проголошене суддею Нікітенко С.В. об 11:22 у м. Одесі, повний текст якого складено та підписано 31.05.2023

у справі № 916/2815/22

за позовом Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району

до скаржника

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства оборони України

про стягнення 1 129 331,73 грн. та

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фермерського господарства Дінекс-Агро про стягнення збитків від провадження господарської діяльності з вирощування сільськогосподарських культур на землях оборони в сумі 807 572,97 грн. та компенсації земельного податку за користування земельними ділянками в сумі 321 758,76 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору № 6-2015 від 24.06.2015 про вирощування сільськогосподарських культур.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.05.2023 позов задоволено частково та стягнуто з Фермерського господарства Дінекс-Агро на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району суму боргу у розмірі 807 572,97 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 12 113,59 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд встановив, що відповідачем в порушення умов п.3.2, п. 5.1., п. 5.2 Договору та ч. 1 ст. 530 ЦК України за період 4-х місяців (травень, липень-вересень) 2020 року та 5-ти місяців (березень, травень-серпень) 2022 року не виконані договірні зобов`язання щодо своєчасного проведення розрахунків з позивачем за вирощування сільськогосподарських культур, що призвело до утворення простроченої заборгованості у розмірі 807 572,97 грн., яку суд і стягнув з відповідача. Щодо вимог позивача в частині стягнення компенсації земельного податку за користування земельними ділянками в сумі 321 758,76 грн., то суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні, оскільки встановив, що відповідно з умовами договору на відповідача не покладено обов`язок по компенсації позивачу земельного податку за користування земельними ділянками.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з відповідача суму боргу у розмірі 807 572,97 грн. та суми судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 12 113,59 грн. та ухвалити у відповідній частині нове - про відмову у задоволені позову.

На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги той факт, що укладений між сторонами договір має удаваний характер, при цьому між сторонами виникли правовідносини щодо фактичного користування відповідачем земельною ділянкою без укладення договору оренди землі.

Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації за Фермерським господарством Дінекс-Агро права оренди земельної ділянки площею 380 га, розташованої на території Жовтневської селищної ради Белградського району Одеської області, відповідно до договору про вирощування сільськогосподарських культ № 6-2015 від 24.06.2015, а також земельної ділянки площею 34,14 га, розташованої на території на території Каракуртської сільської ради Белградського району Одеської області, відповідно до додаткової угоди № 7 від 18.07.2018 до договору № 6-2015 від 24.06.2015 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України № 1952-ІV. Крім того, відсутня в договорі про вирощування сільськогосподарських культур № 6-2015 від 24.06.2015 та додаткових угодах до нього відмітка про його реєстрацію у Державному реєстрі земель.

За таких обставин на думку апелянта, правомірним вбачається висновок про те, що на час підписання між Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною та Фермерським господарством Дінекс-Агро договору про вирощування сільськогосподарських культур № 6-2015 від 24.06.2015 та додаткових угод до нього сторонами не було дотримано правових підстав передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності та вимог спеціального закону - ч. 1 ст. 125, ст. 126 ЗК України (в редакції від 06.06.2015), ст. 17 Закону України Про оренду землі від 06.10.1998 №161-ХІV в редакції від 05.04.2015), п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004р. № 1952-ІV (в редакції від 01.05.2015) щодо порядку передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, а тому договір про вирощування сільськогосподарських культур № 6-2015 від 24.06.2015 та додаткові угоди до нього не можуть вважатись такими, що набули чинності.

Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення проігнорував норми глави 82 ЦК України щодо правових підстав відшкодування майнової шкоди та покладання на позивача обов`язку з доведення наявності умов притягнення до відповідальності за завдану шкоду (наявності шкоди і її розмір, протиправність дій того, хто завдав шкоду, причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла).

Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує її доводи, зазначає про те, що відповідач через істотне порушення умов договору позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладені договору, маючи на меті залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності і життєдіяльності Збройних Сил України, що є порушенням норм чинного законодавства, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши правильність юридичної оцінки судом першої інстанції встановлених фактичних обставин справи і застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2015 року між Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району (сторона-1) і Фермерським господарством Дінекс-Агро (сторона-2) укладений Договір № 6-2015 про вирощування сільськогосподарських культур (надалі - Договір).

Умовами п. 1.1 Договору встановлено, що з метою залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності і життєдіяльності Збройних сил України та відповідно до ст. 4 Закону України Про використання земель оборони від 27.11.2003 № 1345-ІV, сторони за цим договором домовились про вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках площею 558 га., які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 діяти, а саме вирощування зернових сільськогосподарських культур.

Згідно умов п. 1.2 Договору, сторони домовились, що обробіток землі буде здійснюватись наступним чином: сторона-1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки, яка надана в безстрокове користування для вирощування сільськогосподарських культур; сторона-2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу з вирощування сільськогосподарських культур.

Сторони домовились, ціна Договору складає 660 гривень за один гектар на один календарний рік, а саме: не менш 3% із нормативної грошової оцінки 1 га сільськогосподарських угідь з урахуванням коефіцієнтів індексації, що складаються на час укладання Договору (п. 5.1. Договору).

Розрахунки зі стороною-1 від вирощування сільськогосподарських культур проводяться в наступному порядку: щомісяця рівними платежами, в строк до 15 числа наступного за платежем місяця протягом календарного року, у сумі 30 690,00 грн. В такому разі сторона-2 самостійно на свій розсуд розпоряджується зібраним врожаєм (п. 5.2 Договору).

Відповідно до умов п. 5.5 Договору, сторони домовились, що ціна договору може бути змінена у разі підвищення нормативної грошової оцінки рилі 1 га відповідно до довідки Держземагенства, сільськогосподарських угідь з урахування коефіцієнтів індексації один раз на рік.

Відповідно до умов п.п. 9.1, 9.2 Договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Договір укладений строком на сім сільськогосподарських років тобто до 30.08.2022.

25 жовтня 2016 року Додатковою угодою № 4 до Договору № 6-2015 сторони погодили наступне:

І. Внести до Договору № 6-2015 від 24.06.2015 наступні зміни та доповнення:

1. Пункт 5.1 Договору викласти в наступній редакції: Сторони домовились, що ціна Договору складає 988 000,00 грн, тобто з розрахунку 2 600 гривень за один гектар на один календарний рік, а саме : не менш 8 % із нормативної грошової оцінки.

2. Пункт 5.2 Договору викласти в наступній редакції:

Розрахунки зі стороною-1 проводяться у наступному порядку:

- щомісяця рівними платежами, в строк до 15 числа наступного за платежем місяця протягом календарного року, у сумі 82 333,33 грн.

ІІ. Додаткова угода набирає чинності з 01.07.2017 та є обов`язковою для виконання сторонами на протязі дії основного Договору.

18 липня 2018 року Додатковою угодою № 7 до Договору № 6-2015 сторони погодили наступне:

1. Пункт 1.1 Договору доповнити абзацом наступного змісту: Сторони домовились у порядку та на умовах, визначеному у Договорі, збільшити площу земельної ділянки з метою вирощування сільськогосподарських культур розташованої на території Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області на 34,14 га.

2. Сторони домовились, що доповнення до п. 1.1 Договору, визначені цією додатковою угодою до Договору № 6-2015 від 24.06.2015, набирає чинності після підписання актів обміру земельних ділянок. Складання сторонами акту обміру земельної ділянки підтверджує залучення земельної ділянки стороною-1 для вирощування сільськогосподарських культур на площі земельної ділянки, зазначеної в такому акті.

3. Додаткова угода є обов`язковою для виконання сторонами на протязі дії основного Договору.

18 липня 2018 року був складений Акт обміру земельної ділянки, відповідно до якого залучено для здійснення господарської діяльності у відповідності до умов Договору № 6-2015 від 24.06.2015, земельну ділянку, розташовану на території Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області, військового містечка № НОМЕР_1 , загальною площею 414,14 га. Вказана земельна ділянка знаходиться у задовільному стані та придатна для ведення сільськогосподарської діяльності, а саме вирощування зернових та решти технічних культур.

Позивач зазначає, що відповідач протягом травня, липня-вересня 2020 року та березня, травня-серпня 2022 року не виконує взяті на себе договірні зобов`язання та порушує умови договору № 6-2015 від 24.06.2015, відтак повідомленням Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району за вих. № 705 від 28.07.2022 у порядку виконання п. 9.3 Договору на адресу відповідача надані підписані з боку позивача акти звірок взаєморозрахунків за період січень-грудень 2020 року, січень-грудень 2021 року, з січня 2022 року по 28.07.2022, в сумі 897 303,30 грн, які з боку відповідача визнані частково, про що свідчить копія виписки 1702 по рахунку Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району від 30.08.2022 про перерахування відповідачем 89 730,33 грн. за квітень місяць 2022 року, у зв`язку із чим сума грошових вимог Білгород-Дністровської КЕЧ району до відповідача в цій частині становить 807 572,97 грн.

Крім того, позивач зазначав, що внаслідок цих дій відповідача, він несе збитки, які пов`язані із сплатою земельного податку за земельну ділянку площею - 414,14 га що є частиною земельної ділянки, переданої в безстрокове користування на підставі Державного Акту серії БМ 031745 від 1983 року, та на якій здійснюється діяльність відповідача, у розмірі 321 758,76 грн, і внаслідок порушення умов договору відповідачем не отримує того, на що розраховував при укладенні Договору.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Правовідносини сторін регулюються наступними нормами права.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою цієї статті визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тобто договір це домовленість, що свідчить про волевиявлення сторін та узгодження їхніх дій. Він є інститутом добровільного виконання зобов`язань для отримання результату, задля якого його укладено, і якого намагаються досягти сторони шляхом вчинення певних дій.

Отже, основною метою укладення договору є отримання сторонами результату, задля якого цей договір було укладено, та якого сторони за договором намагаються досягти шляхом вчинення певних дій.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1131 Цивільного кодексу України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Глава 77 Цивільного кодексу України визначає умови спільної діяльності.

На відміну від будь-яких інших зобов`язань, в яких інтереси сторін є протилежними і відбувається перехід майна (права на майно) або результату роботи (послуги) від однієї сторони до іншої, при цьому, одна сторона має на меті продати (передати в користування) майно (результат роботи, послуги) та отримати за це певну грошову суму, а інша - набути майно (право на майно), отримати результат роботи, послугу тощо, в правовідносинах спільної діяльності взаємні права і обов`язки сторін опосередковані необхідністю досягнення загальної мети, тобто сторони мають загальний інтерес.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно із ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до вимог ст.13 Земельного кодексу України, ст.ст.9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, зокрема земельних ділянок, відносяться до повноважень Кабінету Miністрів України.

У відповідності до ч. 1, 4 ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони», військові частини та установи зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про використання земель оборони» визначено, що військові частини можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування, за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними і юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи вірно встановлено, що згідно умов договору, укладеного між сторонами у справі, правовідносини, які виникли між ними за своєю правовою природою підпадають під ознаки договору про спільну діяльність.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що, відповідний договір є удаваним правочином і він не набув чинності, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки означене не є предметом розгляду даної справи, а відповідний договір є чинним і доказів визнання його недійсним матеріали справи не містять.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду у даній справі є стягнення збитків, внаслідок порушення відповідачем умов зазначено договору, разом з тим судом першої інстанції також вірно встановлено, що борг відповідача, який позивач вважає збитками у вигляді недоодержаних доходів, є прямим боргом особи, яка не виконує своїх договірних зобов`язань, а не збитками у вигляді не отримання такого боргу і умовами п. 3.2, п. 9.2 Договору закріплено право позивача отримувати від відповідача плату за вирощування сільськогосподарських культур.

Крім того, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем в порушення мов п. 3.2, п.5.1, п. 5.2 Договору не надано доказів виконання договірних зобов`язань щодо своєчасного проведення розрахунків з позивачем за вирощування сільськогосподарських культур за період 4-х місяців (травень, липень-вересень) 2020 року та 5-ти місяців (березень, травень-серпень) 2022 року, у зв`язку з чим колегія суддів вбачає підстави для стягнення з відповідача відповідної заборгованості.

Доводів щодо наявності помилок у відповідному розрахунку, або контррозрахунку апеляційна скарга не містить. Таким чином, колегія суддів вважає його вірним.

Твердження апелянта про не доведення позивачем наявності умов для притягнення до відповідальності за завдану шкоду, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки, суд першої інстанції підставно з урахуванням принципу „jura novit curia (суд знає закони) встановив, що правова природа боргу відповідача не пов`язана з завданням збитків, а тому підставно не досліджував відповідні умови, притаманні для стягнення збитків.

Враховуючи приписи ст. 269 Господарського процесуального кодексу України щодо меж апеляційного перегляду, а також закріплений ст. 14 Кодексу принцип диспозитивності, перегляд оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку здійснено в межах вимог заявника апеляційної скарги.

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, у відповідності до приписів частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача компенсації земельного податку за користування земельними ділянками в сумі 321 758,76 грн.

Таким чином, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту в оскаржуваній частині колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів залишає апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дінекс-Агро" без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2023 у справі №916/1815/22 в оскаржуваній частині - без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд не відшкодовуються.

На підставі ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2023 у справі №916/2815/22 в оскаржуваній частині залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дінекс-Агро" без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.09.2023 о 10.15

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя Н.М. Принцевська

Суддя А.І. Ярош