ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1477/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

секретар судового засідання Мисько І.С.

за участю представників сторін у справі:

Від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" Чабан І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл"

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023, суддя суду першої інстанції Демешин О.А., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 10.07.2023

по справі №916/1477/23

за позовом: Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл"

про стягнення 3 531 480, 85 грн.

ВСТАНОВИВ

Описова частина.

11.04.2023 Державне підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" про стягнення 3 531 480,85 грн., у т.ч. 2 713 442,66 грн. боргу, 53 385,56 грн. сплати 3% річних, 290 340,38 грн. інфляційних та 474 312,25 грн. пені

Позов ґрунтується на тому, що на виконання умов п. 3.4 Договору Позивачем було направлено на адресу Відповідача для здійснення оплати рахунки та Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за відповідні звітні періоди. Проте Відповідач в порушення п.3.3 Договору не сплатив ці рахунки вчасно та в повному обсязі. Тому Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь: загальну сума основного боргу - 2 713 442,66 грн. у т.ч. ПДВ., загальну суму 3% річних за рахунками - 53 385,56 грн., загальну суму інфляційного збільшення за рахунками - 290 340,38 грн., загальну суму подвійної облікової ставки НБУ за рахунками (пеня) - 474 312,25 грн.

Відповідач у відзиві на позов підтвердив та визнав вищевикладені фактичні обставини справи та підтвердив наявність заборгованості зі сплати орендної плати, натомість не погодився із розміром пені, посилаючись на обставини непереборної сили блокування морських перевезень, роботи порту Чорноморськ внаслідок військової агресії російської федерації та введення воєнного стану та просив суд зменшити розмір пені, що підлягає стягненню до 50 000 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" 2 713 442,66 грн. боргу; 53 385,56 грн. сплати 3% річних; 290 340,38 грн. інфляційних; 150 000,00 грн. пені та 55 773,34 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Задовольняючи позов в частині стягнення основного боргу у сумі 2 713 442,66 грн., суд першої інстанції зазначив, що спір виник внаслідок неналежного виконання Відповідачем умов Договору в частині своєчасної сплати орендної плати, матеріали справи не містять доказів оплати Відповідачем орендних платежів Позивачу, при цьому Відповідач визнає суму боргу в розмірі 2 713 442,66 грн., у т.ч. ПДВ, з орендної плати по Договору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем обґрунтовано нараховані до стягнення з Відповідача грошові кошти в розмірі 53 385,56 грн. сплати 3% річних та 290 340,38 грн. інфляційних втрат, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції також послався на те, що п. 3.8. Договору передбачено нарахування на суму заборгованості Орендаря із сплати орендної плати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення перерахування орендної плати, тому Позивачем обґрунтовано нараховано пеню у розмірі - 474 312,25 грн. В той же час, виходячи з принципу балансу інтересів, суд першої інстанції дійшов висновку щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 150 000,00 грн.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по справі №916/1477/23.

Апелянт послався на те, що він не заперечував свій обов`язок з виконання зобов`язання, проте заперечує проти покладення на нього фінансової відповідальності у вигляді сплати неустойки за його порушення, оскільки таке порушення відбулось не з волі Відповідача, а в силу обставин непереборної сили - блокування морських перевезень, роботи порту Чорноморськ внаслідок військової агресії Російської Федерації та введення воєнного стану, що в свою чергу засвідчується повідомленням Торгово-промислової палати України №2024/02.0-71 від 28 лютого 2022 року, розміщеному на офіційному сайті ТПП України (міститься в матеріалах справи).

Відповідач вказує, що покладення відповідальності у вигляді сплати неустойки у розмірі, що значно перевищує розмір, який міг бути передбачений сторонами, є неспівмірним та негативно вплине на фінансовий стан сторони і можливість подальшого виконання зобов`язань за Договором оренди. Позивач не зазначав про понесення будь-яких збитків внаслідок прострочення Відповідача, як самим Позивачем, так і будь-якими третіми особами.

Крім того, апелянт послався на те, що судові витрати, які заявлені Позивачем, при ухваленні Оскаржуваного рішення за часткового задоволення позовних вимог мали бути покладені у відповідній пропорції на обидві сторони в залежності від розміру задоволених позовних вимог. При такому розрахунку на Відповідача могло бути покладено лише 50 651 грн 67 коп. судових витрат, а решта мала бути покладена на Позивача, однак суд оскаржуваним рішенням стягнув з Відповідача 100% від заявлених судових витрат - 55 773 гривні 34 коп., що прямо суперечить принципу розподілу судових витрат.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 у справі № 916/1477/23 частково та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" в частині стягнення пені у розмірі 474 312,25 грн. та здійснити перерозподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи № 916/1477/23 Господарським судом Одеської області.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

30.08.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" надійшли заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач вказав, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. З вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції повністю оцінив доводи сторін, та вирішив частково задовольнити заяву Відповідача про зменшення розміру пені, яка підлягала стягненню, та стягнув з Відповідача на користь Позивача пеню в сумі 150 000 грн., замість 474 312,25 грн., як того просив Позивач.

Позивач також послався на те, що зазначаючи про відсутність коштів на своїх рахунках ТОВ "Логістік Оіл", після оголошення рішення суду знайшов можливість та оплатив основну заборгованість, яка підлягала стягненню за рішенням суду. Таким чином, ТОВ "Логістік Оіл" при розгляді справи в суді першої інстанції своїми діями щодо неможливості вчасного виконання зобов`язання за договором, посилаючись на відсутність коштів та наявність форс - мажорних обставин, фактично вводив Позивача та суд в оману, що свідчить про його недобросовісність.

Щодо пропорційного розподілу судових витрат у зв`язку з частковим задоволенням позову, позивач послався на положення п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013, відповідно до якого витрати Позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок Відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

З огляду на викладене вище, Позивач просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 у справі № 916/1477/23 залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1477/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2023.

На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/1477/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.07.2023 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 у справі №916/1477/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/1477/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1477/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по справі №916/1477/23; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 06.09.2023; призначено справу № 916/1477/23 до розгляду на 14 вересня 2023 року о 10:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

14.09.2023 у судовому засіданні прийняла участь представник Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" Чабан І.А. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.08.2023, якою призначено справу № 916/1477/23 до розгляду на 14 вересня 2023 року о 10:00, була отримана апелянтом 23.08.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 14.09.2023, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути справу №916/1477/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою розгляду апеляційної скарги у строки, встановлені законом, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд справи №916/1477/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по суті, не дивлячись на відсутність представника відповідача (апелянта) у справі, повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність представника відповідача (апелянта) у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

Фактичні обставини, встановлені судом.

28.05.2022 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (Орендодавець), Державним підприємством "Морський торговельний порт "Чорноморськ" (Балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" (Орендар) було укладено договір оренди №71/21/41-д/нд.

Відповідно до п.1.1. Договору, Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у п. 4 Умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 Умов.

Об`єктом оренди є:

- частина офісних приміщень в будівлі та споруди митно-складського комплексу, загальною площею 2 558,90 кв.м за адресою м. Чорноморськ, вул. Транспортна, 30;

- критий склад в будівлі та споруди митно-складського комплексу, загальною площею 3 806,4 кв.м, за адресою м. Чорноморськ, вул. Транспортна, 30;

- будівлю кам`яного складу 27-Б, загальною площею 3 452,20 кв.м за адресою м. Чорноморськ, вул.Транспортна, 30 А.

Вартість об`єкту оренди становить 6 976 531,36 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається в оренду для використання згідно з пунктом 7 Умов, а саме за будь-яким цільовим призначенням на розсуд Орендаря.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що Орендар вступає у строкове платне користування Майном у день підписання акту приймання-передачі Майна. Акт приймання-передачі підписується між Орендарем і Балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору. Акт приймання-передачі Майна в оренду та акт повернення майна з оренди складаються за формою, що розробляється Фондом державного майна і оприлюднюється на його офіційному веб-сайті.

Згідно п.2.2. Договору, передача Майна в Оренду здійснюється за його страховою вартістю, визначеною у пункті 6.2 Умов.

Страхова вартість об`єкту оренди становить 6 976 531,36 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 3.1. Договору, Орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 Умов. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг з ремонту і технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат Балансоутримувача за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремих договорів, укладених із Балансоутримувачем та/або безпосередньо з постачальниками комунальних послуг в порядку, визначеному пунктом 6.5. Договору.

Орендна плата становить 705 100,00 грн. без ПДВ.

Відповідно п. 3.3. Договору, орендар сплачує орендну плату до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 16 Умов (або іншому співвідношенні, визначеному законодавством), щомісяця: до 15 числа поточного місяця оренди - для орендарів, які отримали майно в оренду за результатами аукціону.

Балансоутримувач отримує 30 відсотків суми орендної плати.

Згідно п. 3.4. Договору, Орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків Балансоутримувача. Балансоутримувач виставляє рахунок на загальну суму орендної плати із зазначенням частини орендної плати, яка сплачується на рахунок Балансоутримувача, і частини орендної плати, яка сплачується до державного бюджету. Податок на додану вартість нараховується на загальну суму орендної плати. Орендар сплачує Балансоутримувачу належну йому частину орендної плати разом із податком на додану вартість, нарахованим на загальну суму орендної плати. Балансоутримувач надсилає Орендарю рахунок не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати платежу. Протягом п`яти робочих днів після закінчення поточного місяця оренди Балансоутримувач передає Орендарю акт виконаних робіт на надання орендних послуг разом із податковою накладною за умови реєстрації Орендаря платником податку на додану вартість.

Відповідно до п. 3.7. Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується Орендодавцем (в частині, належній державному бюджету) та/або Балансоутримувачем (в частині, належній Балансоутримувачу). Орендодавець і Балонсоутримувач можуть за домовленістю звернутися із позовом про стягнення орендної плати та інших платежів за цим договором, за якими у Орендаря є заборгованість, в інтересах відповідної сторони цього договору. Сторона, в інтересах якої подається позов, може компенсувати іншій стороні судові витрати, пов`язані з поданням позову.

Згідно п.3.8. Договору, на суму заборгованості Орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення перерахування орендної плати.

Відповідно до п. 3.11. Договору, припинення договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи пеню та неустойку (за наявності).

Згідно п.3.12. Договору, Орендар зобов`язаний на вимогу Орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків за орендними платежами і оформляти акти звіряння.

Відповідно до п. 11.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

Згідно п. 11.3. Договору, спори, які виникають за цим договором або в зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до п.12.1 Договору, цей договір укладено на строк, визначений у пункті 12 Умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами (нотаріального посвідчення, якщо відповідно до законодавства договір підлягає нотаріальному посвідченню). Строк оренди за цим договором починається з дати підписання акту приймання передачі і закінчується датою припинення цього договору.

Пунктом 12.3. Договору визначено, умови цього договору зберігають силу протягом всього строку дії цього договору, в тому числі у разі, коли після його укладання законодавством встановлено правила, що погіршують становище Орендаря, а в частині зобов`язань Орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.

28.05.2021 сторони підписали на виконання умов договору оренди нерухомого майна №71 від 28.05.2021 акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна.

На виконання умов п. 3.4 Договору, Позивачем було направлено на адресу Відповідача для здійснення оплати рахунки та Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за відповідні звітні періоди, а саме:

1. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/13 952 від 31.12.2021 та рахунок АН/13 952 від 31.12.2021 до нього, на суму 352 550,00 грн. Кінцевий день сплати 15.01.2022.

2.Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/1 022 від 31.01.2022 та рахунок АН/1 022 від 31.01.2022 до нього, на суму 387 805,00 грн. Кінцевий день сплати 15.02.2022.

3. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/2 222 від 28.02.2022 та рахунок АН/2 222 від 28.02.2022 до нього, на суму 318 554,10 грн. Кінцевий день сплати 15.03.2022.

4. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/3 248 від 31.05.2022 та рахунок АН/3 248 від 31.05.2022 до нього, на суму 6 254,92 грн. Кінцевий день сплати 15.06.2022.

5. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/3 464 від 30.06.2022 та рахунок АН/3 464 від 30.06.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.07.2022.

6. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/3 706 від 31.07.2022 та рахунок АН/3 706 від 31.07.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.08.2022.

7. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/3 990 від 31.08.2022 та рахунок АН/3 990 від 31.08.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.09.2022.

8. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/4 627 від 30.09.2022 та рахунок АН/4 627 від 30.09.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.10.2022.

9. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/5 050 від 31.10.2022 та рахунок АН/5 050 від 31.10.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.11.2022.

10. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/5 347 від 30.11.2022 та рахунок АН/5 347 від 30.11.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.12.2022.

11. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/5 724 від 31.12.2022 та рахунок АН/5 724 від 31.12.2022 до нього, на суму 193 902,50 грн. Кінцевий день сплати 15.01.2023.

12. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/157 від 31.01.2023 та рахунок АН/157 від 31.01.2023 до нього, на суму 245 480,57 грн. Кінцевий день сплати 15.02.2023.

13. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) АН/464 від 28.02.2023 та рахунок АН/464 від 28.02.2023 до нього, на суму 245 480,57 грн. Кінцевий день сплати 15.03.2023.

14.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" сплатило позивачу на виконання умов договору грошові кошти у сумі 200 000 грн. (згідно платіжного доручення № ЦБ000004075 від 14.09.2022), що свідчить про часткове виконання умов Договору № 12071/2141-д/нд від 28.05.2021.

Відповідач у відзиві на позов підтвердив та визнав вищевикладені фактичні обставини справи та підтвердив наявність заборгованості зі сплати орендної плати у сумі 2 713 442,66 грн.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У даному випадку рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 у справі № 916/1477/23 оскаржується виключно в частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 474 312,25 грн. та розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів переглядає рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 у справі № 916/1477/23 виключно в частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 474 312,25 грн. та розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 у справі № 916/1477/23 колегією суддів не переглядається.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин мають виконувати господарські зобов`язання належним чином у відповідності до закону, інших правових актів, договорів.

Крім того, статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У даному випадку сторонаму спори визнаються обставини прострочення відповідачем виконання зобов`язання зі сплати орендної плати у сумі 2 713 442,66 грн.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Крім того, п.3.8. Договору передбачено нарахування на суму заборгованості Орендаря із сплати орендної плати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення перерахування орендної плати.

Колегія суддів перевірила наведений позивачем розрахунок пені та доходить до висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильним. З огляду на викладене вище у позивача були наявні підстави для нарахування пені у розмірі - 474 312,25 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, з огляду на наступне.

Питання форс-мажорних обставин не врегулювано умовами Договору № 12071/2141-д/нд від 28.05.2021, тому у даному випадку для визначення поняття форс-мажору та засвідчення обставин непереборної сили підлягають застосуванню загальні норми законодавства.

За загальним правилом обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання є вина особи, яка його порушила (частина перша статті 614 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, норма частини другої статті 218 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно із частиною 1 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

Згідно із частиною 3 статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 виклав наступні висновки щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні":

- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;

- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Як на підтвердження наявності обставин непереборної сили, апелянт посилається на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022

У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 викладено наступні висновки:

- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин;

- форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання;

- наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 викладено наступні висновки:

- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";

- наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;

- сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;

- той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

З огляду на викладене вище, саме лише посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не може свідчити про наявність у даному випадку форс-мажорних обставин. Крім того, посилання на військову агресію російської федерації та введення воєнного стану, як на підставу звільнення від відповідальності у вигляді нарахування пені, не приймається до уваги, оскільки прострочення виконання зобов`язання з оплати орендної плати виникло ще до початку повномасштабної агресії.

З огляду на викладене вище, відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання з оплати орендної плати.

Щодо можливості зменшення суми пені, що підлягає стягненню, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотав про зменшення пені до 50 000,00 грн.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

У даному випадку, судом першої інстанції було об`єктивно враховано обставини того, що певний період часу Відповідач сплачував орендну плату у визначеному співвідношенні та строки, передбачені Договором оренди, Позивачу, чого останній не заперечує, останній платіж здійснений на користь Позивача за Договором оренди у розмірі 200 000,00 грн був здійснений 14.09.2022, який був розподілений Позивачем в рахунок часткової сплати орендної плати за грудень 2021 року. Крім того, позивачу компенсуються його втрати, які він зазнав через неналежне виконання Відповідачем грошових зобов`язань по договору шляхом стягнення інфляційних та 3% річних, а відомостей про завдання Позивачу будь-яких інших втрат, пов`язаних з несвоєчасним виконанням Відповідачем обов`язку по Договору оренди, матеріали справи не містять і самим Позивачем про такі інші втрати не заявлялось.

З огляду на викладені вищі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення пені до 150 000,00 грн., адже таке зменшення пені відбудеться з дотриманням балансу інтересів сторін, з одного боку для відповідача настане негативна відповідальність за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань, з іншого боку розмір такої відповідальності не буде надмірним та не призведе до безпідставного збагачення позивача.

В той же час колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на необхідність зменшення пені до 50 000,00 грн., з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було зменшено пеню більше ніж на 68 відсотків. Тоді як більше зменшення пені може нівелювати її значення, як відповідальності за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань. Адже при укладенні договору, апелянт мав враховувати те, що він бере на себе зобов`язання зі сплати пені у разі прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, відповідачем до суду першої інстанції була надана фінансова звітність ТОВ «Логістік Оіл» та інформація по всім рахункам, що свідчило про відсутність коштів та можливості виконувати зобов`язання Відповідача перед Позивачем. Однак, зазначаючи про відсутність коштів на своїх рахунках ТОВ «Логістик Оіл», після оголошення рішення суду, знайшов можливість та оплатив основну заборгованість, яка підлягала стягненню за рішенням суду та навіть по наступним рахункам, які не заявлялись в даній справі. Дані обставини свідчать про те, що у відповідача була можливість виконати свої зобов`язання, але до винесення судом рішення у даній справі відповідач не здійснював оплату суми основного боргу, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зменшення пені до 50 000,00 грн.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що було порушено його право на участь у судовому засіданні 20.06.2023, не приймається колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

02.06.2023 Господарський суд Одеської області призначив судове засідання по справі №916/1477/23 на 20 червня 2023 року о 14:00 год.

16.06.2023 до Господарського суду Одеської області від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.06.2023 заяву представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 19895/23) задоволено; проведення судового засідання "20" червня 2023 року о 14:00 год. вирішено здійснювати в режимі відеоконференції.

20.06.2023 у судовому засіданні було оголошено перерву до 06.07.2023.

Як вбачається з протоколу судового засіданні від 06.07.2023, представник відповідача не вийшов на зв`язок у зазначений час через технічні причини його обладнання.

Відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України зазначено, ризики неучасті в судовому засіданні з технічних причин несе особа, що подала заяву про участь у судовому засіданні шляхом використання відеоконференції.

Враховуючи те, що не участь представника відповідача пов`язана з технічними причинами, то у суду були відсутні підстави для відкладення розгляду справи, оскільки ризики такої неучасті законом покладено саме на відповідача.

Щодо посилань апелянта на те, що судом першої інстанції було не вірно розподілено судові витрати зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги те, що спір у даній справі виник з вини відповідача, а часткове задоволення позову пов`язане зі зменшенням пені господарським судом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність покладення витрат зі сплати судового збору на відповідача у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по справі №916/1477/23 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по справі №916/1477/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік Оіл" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по справі №916/1477/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2023 по справі №916/1477/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.09.2023.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран