СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Харків Справа № 917/991/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Ламанової А.В.

за участю представників сторін:

від позивача (апелянта) - Верхацький І.В. (довіреність № 02/01-2023/15 від 02.01.2023) поза межами приміщення суду;

від відповідача - Мосейчук Т.А. (довіреність від 17.03.2023) поза межами приміщення суду;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (вх. № 1011П)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 (повний текст складено та підписано 26.04.2023), ухвалене у складі судді Погрібна С.В.

у справі № 917/991/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»,

до Управління Служби безпеки України в Полтавській області,

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

25.08.2022 до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення грошових коштів.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ухваленим судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», яке просить:

- поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22;

- рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення боргу у розмірі 2 268 165, 23 грн задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2023 у справі № 917/991/22 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали справи № 917/991/22.

29.05.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» надійшов супровідний лист з доказами сплати судового збору.

13.06.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Господарського суду Полтавської області матеріали справи № 917/991/22.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 призначено до розгляду на 25.07.2023 о 13:45 год., у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 132.

05.07.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Управління Служби безпеки України в Полтавській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 залишити без змін.

06.07.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Судове засідання у справі № 917/991/22 призначене на 25.07.2023 о 13:45 год., ухвалено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» адвоката Верхацького І.В., відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та здійснити проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua).

11.07.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Управління Служби безпеки України в Полтавській області надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.07.2023 заяву Управління Служби безпеки України в Полтавській області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Судове засідання у справі № 917/991/22 призначене на 25.07.2023 о 13:45 год., ухвалено провести за участю представника Управління Служби безпеки України в Полтавській області Мосейчук Т.А., відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та здійснити проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua).

21.07.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» надійшли додаткові письмові пояснення, в яких останній просив врахувати правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14.06.2023 у справі 904/2867/22 при розгляді даної справи.

25.07.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Управління Служби безпеки України в Полтавській області надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 задоволено клопотання Управління Служби безпеки України в Полтавській області про відкладення розгляду справи. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 відкладено на 12.09.2023 о 10:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань № 132. Судове засідання у справі № 917/991/22 призначене на 12.09.2023 о 10:30 год., ухвалено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» адвоката Верхацького І.В. та представника Управління Служби безпеки України в Полтавській області Мосейчук Т.А., відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та здійснити проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua).

08.09.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Управління Служби безпеки України в Полтавській області надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, в якому останній просив зменшити розмір заявлених у позовній заяві до сплати штрафних санкцій, які підлягають стягнення з відповідача.

08.09.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Управління Служби безпеки України в Полтавській області надійшло клопотання про відстрочку сплати основного боргу та штрафних санкцій, в якому останній просив у разі вирішення справи не на користь відповідача, розглянути питання відстрочки виконання судового рішення протягом року з дня ухвалення такого рішення у вказаній справі.

Присутній у судовому засіданні представник апелянта (поза межами приміщення суду) подану апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 та прийняти нове, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення боргу у розмірі 2 268 165, 23 грн задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у апеляційній скарзі та додаткових поясненнях.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача (поза межами приміщення суду) проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити та залишити рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 без змін. Однак, у разі вирішення справи не на користь відповідача, просив розглянути клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та клопотання про відстрочку виконання судового рішення протягом року з дня ухвалення такого рішення.

Щодо клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторін.

Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції просив звільнити останнього від відповідальності щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних, оскільки порушення відбулось не з його вини, а через порушення ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдин» своїх зобов`язань. Однак клопотання про зменшення таких витрат до суду не подавав.

До суду апеляційної інстанції подано саме клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Водночас, колегія суддів розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, вирішила відмовити у його задоволенні, оскільки зазначене клопотання не було предметом розгляду у суді першої інстанції.

Щодо клопотання про відстрочку сплати основного боргу та штрафних санкцій, колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до статті 331 ГПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову.

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Тобто, клопотання про відстрочку сплати основного боргу та штрафних санкцій може бути подано лише після ухвалення постанови у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє клопотання про відстрочку сплати основного боргу та штрафних санкцій.

У відповідності до статті 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом, за результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» визначено постачальником «останньої надії`на ринку природного газу.

26.10.2021 набула чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 25.10.2021 № 1102 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 809 і від 9 грудня 2020 року № 1236» (далі - Постанова КМУ № 1102).

Згідно з пунктом 2 Постанови КМУ № 1102 визначено зобов`язання акціонерного товариства «Магістральні газопроводи України», товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», операторів газорозподільних систем забезпечити /автоматичне включення оператором газотранспортної системи за участю операторів газорозподільних систем до портфеля постачальника «останньої надії» обсягів природного газу, спожитих з 1 жовтня 2021 року бюджетними установами (в значенні Бюджетного кодексу України), закладами охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо) та закладами охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), постачання природного газу яким не здійснювалося жодним постачальником.

Відповідач є бюджетною установою (в значенні Бюджетного кодексу України).

У відповідності до положень пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС оператори газорозподільних систем, оператор газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб зобов`язані надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», за формою оператора газотранспортної системи, погодженою Регулятором, Інформація скріплюється електронним підписом уповноваженої особи оператора газорозподільної системи/оператора газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) та повинна містити: ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача; назву та ЄДРГІОУ (для споживачів, що не є побутовими); поштову адресу об`єкта споживача. Зазначена інформація надається через інформаційну платформу, за допомогою відправки повідомлення на поштову скриньку постачальника «останньої надії» в інформаційній платформі дані скриньки G_MAIL_PLR.

Позивач вказує, що у зв`язку з відсутністю постачання природного газу іншим постачальником оператором газотранспортної системи (далі - Оператор ГТС) за участю операторів газорозподільних систем (далі - оператори ГРМ) об`єми природного газу, спожитого відповідачем з 1 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року, з 2 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року та з 1 січня 2022 року по 30 січня 2022 року автоматично включено до портфеля постачальника «останньої надії» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», і, відповідно, спожитий природний газ віднесено до об`ємів, поставлених позивачем.

Факт включення відповідача до реєстру споживачів постачальника «останньої надії» та віднесення газу спожитого відповідачем газу до портфеля постачальника «останньої надії» з наведених вище підстав підтверджується:

- типовим договором постачання природного газу постачальником «останньої надії», що був підписаний між позивачем та відповідачем в якому визначено ЕІС код останнього: 56ХS0000К01I300V;

- листом оператора ГТС від 09.06.2022 № ТОВВИХ-22-5993 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56ХS0000К01I300V;

- довідкою про об`єми поставленого ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України».

Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання.

Договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» (далі - Договір) затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501.

Позивач стверджує, що з 01.11.2021 по 30.01.2022 позивач поставив відповідачу природний газ в об`ємі 42,98775 тис.куб.м. на загальну суму 1 795 076,58 грн, в той час як відповідачем, за цей же період, не здійснено жодної оплати вартості спожитого газу.

За вказаний період відповідачу було виставлено та направлено на офіційну адресу рахунки на оплату (копії містяться в матеріалах справи).

Таким чином, на думку позивача у відповідача сформувалась заборгованість за спожитий природній газ на загальну суму 1 795 076,58 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Також, окрім суми основної заборгованості позивачем нараховано до стягнення пеню у розмірі 179 195,81 грн, 3 % річних у розмірі 20 671,66 грн, інфляційні втрати у розмірі 273 221,18 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказує, що сам Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» відповідачем був отриманий та фактично підписаний лише 03.12.2021. Жодного з наданих позивачем у додатках до позовної заяви належним чином оформлених актів приймання-передачі природного газу та рахунків на його оплату протягом листопада 2021 - січня 2022 на адресу відповідача не надходило, про що також свідчить відсутність підписів відповідача на наданих позивачем актах. Відсутність у відповідача належним чином оформлених, підписаних обома сторонами актів унеможливлює здійснення будь-яких фінансових операцій та взяття відповідних зобов`язань. В зв`язку з чим в Управлінні відповідні витрати не були передбачені кошторисом. Позивач у позовній заяві зазначає суму боргу у період з 01.11.2021 по 30.01.2022 - 1 795 076, 58 грн, разом з тим, у листі-вимогі, який сам позивач надає до суду разом з позовною заявою у додатку сума боргу станом на 27.01.2022 становить 1 012 395, 40 грн. Тобто різниця між вказаними сумами за 4 дні становить 782 681,18 грн. Проте згідно наданого до позовної заяви позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у період з 27.01.2022 по 29.012022 включно з витратами за послуги транспортування, становить 115 484, 57 грн.

З метою недопущення залишення об`єктів відповідача без газопостачання, в листопаді 2021 року Управлінням СБ України в Полтавській області проведено процедуру на закупівлю природного газу на 2021/2022 рік (09120000-6 - Газове паливо).

24.11.2021 за результатом проведеної робочою групою переговорної процедури тендерний комітет УСБУ в Полтавській області (протокол № 66/19-800 від 24.11.2021) визначив переможцем процедури ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» та ухвалено рішення про укладання договору постачання газу, відповідно до примірного договору. УСБУ в Полтавській області в електронній системі «ПРОЗОРО» розміщено повідомлення № 66/19-801 про намір укласти Договір з ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» під час застосування переговорної процедури закупівлю природного газу на 2021/2022 рік (09120000-6 - Газове паливо).

06.12.2021 між Управлінням СБ України в Полтавській області та ТОВ Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» укладено договір постачання природного газу № 15-1416/21-БО-Т з листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року на загальну суму 1 879 309,40 грн, який підписаний та скріплений печатками кожної із сторін та відповідно до положень Закону України «Про публічні закупівлі» також був розміщений в електронній системі «ПРОЗОРО».

08.12.2021 УСБУ в Полтавській області в електронній системі «ПРОЗОРО» розміщено звіт про результати проведення процедури закупівлі UA-2021-11-24-010284-а та укладення з ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» договору постачання природного газу на 2021/2022 рік (09120000-6 - Газове паливо).

Відповідно до договору постачання природного газу від 06.12.2021 № 15-1416/21-БО-Т ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» передала, а УСБУ в Полтавській області прийняло імпортований природний газ (за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00), ввезений на митну територію України, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2022, 28.02.2022, від 31.03.2022.

За вказаними актами УСБУ в Полтавській області проведено оплату згідно отриманих рахунків за фактично поставлений природний газ.

Згідно укладеного між відповідачем та ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» договору від 06.12.2021 та Правил, ТОВ повинно було вжити всіх дій, необхідних для початку постачання газу УСБУ в Полтавській області, зокрема, здійснити своєчасну реєстрацію у власному Реєстрі споживачів з 07.12.2021.

Судячи з листа ТОВ «Оператора ГТС України» від 09.06.2022 №ТОВВИХ-22-5993 відповідач залишався включений до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» у періоди з 29.10.2021 по 30.11.2021 та з 02.12.2021 по 30.01.2022, що у свою чергу призвело до утворення заборгованості перед позивачем.

Враховуючи вказане, на думку відповідача, підстави для стягнення з нього на користь позивача будь-яких грошових коштів відсутні.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 в позові відмовлено.

Мотивуючи зазначене рішення суд першої інстанції вказав, що обов`язок своєчасного вчинення дій (початку постачання постачальником споживачу природного газу після укладання між ними договору), які призводять до автоматичного розірвання договору між постачальником «останньої надії» (ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України») та споживачем (УСБУ в Полтавській області) покладається саме на постачальника (ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»). Таким чином, є безпідставними вимоги постачальника «останньої надії» (ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України») щодо оплати обсягів природного газу, начебто поставленого ним у період дії договору від 06.12.2021 №15-1416/21-БО-Т постачання природного газу (укладений між УСБУ в Полтавській області та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»), оскільки згідно з абзацом 3 пункту 4 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, абзацом 1 пункту 9, абзацом 4 пункту 19 розділу II Правил постачання природного газу договір з постачальником «останньої надії» мав бути припинений по завершенню газової доби, що передує газовій добі початку постачання новим постачальником, яка в свою чергу пов`язана з фактом (днем) укладання споживачем (УСБУ в Полтавській області) договору з іншим постачальником.

При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень статті 269 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 статті 193 ГК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 ЦК України).

З урахуванням умов п. 4.3 договору, постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).

Відповідно, споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (п. 4.4 договору).

З матеріалів справи убачається, що позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», яке за результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р визначено як постачальник «останньої надії» на ринку природного газу, на виконання умов договору поставлено відповідачу за період з 01.11.2021 по 30.01.2022 природний газ в об`ємі 42,98775 тис.куб.м. на загальну суму 1 795 076,58 грн.

За вказаний період відповідачу було виставлено та направлено на офіційну адресу рахунки на оплату (копії містяться в матеріалах справи).

Проте, у порушення умов договору, відповідач у встановлений договором строк виставлені рахунки не оплатив та заборгованість останнього становить 1 795 076,58 грн.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача про недоведеність позивачем факту укладання договору та поставки газу з ресурсу позивача, оскільки він має укладений договір з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдінг», з огляду на таке.

Відповідно до Правил постачання діючий постачальник - постачальник природного газу, до реєстру споживачів якого включений cпоживач у відповідному періоді постачання.

Судом встановлено, що 06.12.2021 між Управлінням СБ України в Полтавській області та ТОВ Газопостачальна Компанія «Нафтогаз Трейдинг» укладено договір постачання природного газу № 15-1416/21-БО-Т з листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року на загальну суму 1 879 309,40 грн, який підписаний та скріплений печатками кожної із сторін та відповідно до положень Закону України «Про публічні закупівлі» також був розміщений в електронній системі «ПРОЗОРО».

Відповідно до п. 3.2. зазначеного договору встановлено, що постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС.

При реєстрації Споживача 06.12.2021 на інформаційній платформі Оператора ГТС, Товариство отримало повідомлення, що ЕІС код споживача зареєстровано в розрізі окремих вузлів обліку, а тому реєстрація таких споживачів можлива виключно по кожному окремому об`єкту із зазначенням ЕІС-кодів споживача та ЕІС-кодів кожного вузла обліку.

Інформація від споживача щодо переліку об`єктів та їх ЕІС-кодів вузлів обліку газу, по яких буде здійснюватися постачання природного газу в рамках укладеного договору, Товариством отримано листом на електронну пошту 24.01.2022.

Відповідно, Товариство 25.01.2022 подало запити на інформаційній платформі Оператора ГТС щодо зміни постачальника, ці запити було підтверджено 25.01.2022 та зареєстровано споживача в реєстрі споживачів постачальника з датою початку постачання з 31.01.2022

Таким чином, постачання відповідачу природного газу за договором від 06.12.2021 № 15-1416/21-БО-Т, розпочалось з 31.01.2022.

В той же час, відповідач не надав жодного доказу того, що у спірний період з 01.11.2021 по 30.01.2022 він був включений до Реєстру споживачів ТОВ « Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдінг», а тому відбулось автоматичне включення оператором газотранспортної системи до портфеля постачальника «останньої надії» обсягів природного газу, спожитих відповідачем, який є бюджетною установою, відповідно, спожитий природний газ віднесено до об`ємів, поставлених позивачем.

Суд акцентує, що доводи відповідача про те, що не включення його до реєстру споживачів ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдінг» було наслідком невиконанням постачальником своїх обов`язків, не спростовують наявність підстав для задоволення позовних вимог та оплати Управлінням Служби безпеки України в Полтавській області фактично спожитого ним у спірному періоді природного газу, які були включені до портфеля постачальника «останньої надії».

Водночас, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, які були завдані йому неналежним виконанням зобов`язань щодо своєчасної реєстрації споживача на платформі за постачальником природного газу, з яким у Управління Служби безпеки України в Полтавській області був укладений договір у спірний період.

Відповідно до п. 1 розділу VI Правил постачання договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» укладається у випадках, передбачених п. 3 цього розділу, з урахуванням вимог статей 205, 633, 634, 641, 642 ЦК шляхом публічної оферти постачальника «останньої надії» та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника. Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання. На письмове звернення споживача постачальник «останньої надії» зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня отримання такого письмового звернення надати споживачу підписаний уповноваженою особою постачальника примірник договору постачання природного газу. Договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

З огляду на наведені норми Правил постачання, доводи відповідача про неукладання договору з позивачем, є безпідставними.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача про те, оскільки договір з позивачем укладений всупереч статті 43 Закону «Про публічні закупівлі» без проведення переговорної процедури закупівлі, такий договір є нікчемним, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 7 статті 3 Закону «Про публічні закупівлі» придбання замовником товарів, робіт і послуг, вартість яких дорівнює або перевищує 50 тисяч гривень та є меншою за вартість, що встановлена у п. 1 та 2 ч. 1 цієї статті, здійснюється без застосування порядку проведення спрощених закупівель, встановленого цим Законом, у разі укладення договору про закупівлю з постачальником «останньої надії» на постачання електричної енергії або природного газу.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку, норми Закону України «Про публічні закупівлі» щодо необхідності проведення спрощеної процедури закупівлі не розповсюджують свою дію на відносини з укладення типових договорів, які автоматично укладаються з позивачем у справі як з постачальником «останньої надії», оскільки фактично укладаючи договір (починаючи споживання природного газу) сторони не можуть знати який саме обсяг природного газу буде спожито та на яку суму.

Отже, відповідні норми Закону «Про публічні закупівлі» щодо проведення спрощеної процедури закупівлі у разі укладення договору з постачальником «останньої надії» не регулюють спірних правовідносин, натомість підлягають застосуванню положення п. 2 ч. 7 статті 3 Закону «Про публічні закупівлі».

Крім того, відповідно до преамбули Закону України «Про публічні закупівлі» метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Водночас, дотримання наведених вище принципів у спірних правовідносинах забезпечується через процедуру проведення конкурсу з визначення постачальника «останньої надії» та нормативного регулювання умов постачання природного газу постачальником «останньої надії», адже відповідний договір на постачання природного газу укладається на умовах і в порядку, що визначені нормативними приписами, а ціна природного газу, що постачається постачальником «останньої надії» щоденно розраховується за формулою, наведеною в п. 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника «останньої надії», затвердженого постановою КМУ від 30.09.2015 №809 в редакції Постанови КМУ № 1102.

З огляду на викладене вище, оскільки у спірних правовідносинах відповідач не впливає на можливість самостійного обрання суб`єкта, на якого будуть покладені обов`язки постачальника газу «останньої надії» та на визначення ціни природного газу, який ним фактично споживається, за відсутності інших постачальників газу, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для проведення переговорної процедури для укладення договору постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегія суддів Касаційного господарського суду від 14.06.2023 у справі № 904/2867/22.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованості за договором постачання природного газу постачальником «останньої надії» у розмірі 1 795 076, 58 грн та вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені у розмірі 179 195, 81 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з ч. 1, 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч. 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано

Згідно з п. 4.5 типового договору у разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором, він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За розрахунком позивача сума пені становить 179195, 81 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 179195, 81 грн, колегія суддів встановила, що дані нарахування здійснено арифметично вірно.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 статті 3, ч. 3 статті 509 та ч. 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Статтею 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 925/1471/16, суд зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду.

Колегія суддів також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та інші).

Саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 03.03.2019 у справі № 925/74/19; від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20) та інші).

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом апеляційної інстанції на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії, яка вчиняється на розсуд суду та не свідчить про втручання суду в договірні відносини сторін.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, колегія суддів приймає до уваги неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Колегія суддів зауважує, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду країни від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

З матеріалів справи убачається, що відповідач є бюджетною установою, фінансування якого здійснюється у межах одного фінансового року, а перенесення кредиторської заборгованості на наступний рік здійснюється за окремою бюджетною процедурою, котра у даному випадку ускладнена наявністю заборгованості за більше ніж один рік.

Крім того, колегія суддів наголошує, що 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану продовжувався, за останніми змінами відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 № 254/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18.08.2023 строком на 90 діб.

Служба безпеки України з першого дня війни захищає нашу країну.

Так, серед ключових напрямків діяльності Служби безпеки України є: контррозвідка, участь у бойових та спеціальних операціях на фронті, захист національної державності, боротьба з тероризмом, захист інформаційної безпеки, охорона державної таємниці.

У 2022 році Служба безпеки України перейшла на рейки воєнного часу: співробітники спецслужби, окрім протидії внутрішньому ворогу, взяли в руки зброю і нищать ворога зовнішнього на фронті. На рахунку Служби безпеки України сотні бойових і спеціальних операцій у найгарячіших точках України. З початку війни Служба безпеки України викриває та затримує ворожі ДРГ, російських агентів і шпигунів, відбиває кібератаки російської федерації, захищає критичну інфраструктуру, розслідує воєнні злочини окупантів тощо.

У зв`язку з чим, покладання на відповідача майнового тягаря у вигляді неустойки, може унеможливити виконання певних обов`язків, а в умовах недостатності державного фінансування у період збройної агресії тягар може бути невиправдано обтяжливим.

Суд апеляційної інстанції акцентує, що у даному випадку неустойка є лише санкціями за неналежне виконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може. При зменшенні розміру пені позивач не несе негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивачем не надано будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення зобов`язань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає справедливим, розумним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, обмежити розмір пені до 5% від нарахованих позивачем.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути пеню у розмірі 8959, 79 грн, в іншій частині відмовити.

Щодо стягнення 3 % річних у розмірі 20671, 66 грн та інфляційних втрат у розмірі 273 221, 18 грн, колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

За розрахунком позивача сума 3 % річних становить 20671, 66 грн та інфляційних втрат становить 273 221, 18 грн.

Перевіривши розрахунок 3 % річних у розмірі 20671, 66 грн та інфляційних втрат у розмірі 273 221, 18 грн, суд апеляційної інстанції встановив, що він не суперечить вимогам законодавства та є вірним.

Водночас, станом на день винесення даної постанови одноманітною судовою практикою (наприклад, постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18) визнано право суду зменшувати належні до стягнення 3% річних, але не визнається таке право щодо інфляційних втрат.

На переконання колегії суддів, такий підхід суперечить принципам розумності і справедливості, закріпленим у п. 6 ч. 1 статті 3 ЦК України, а також змісту статті 625 ЦК України та змісту ряду міжнародних нормативних актів.

Так, правова природа 3% річних та інфляційних втрат є однаковою, ідентичною, і полягає у платі за неправомірне користування чужими грошима.

Будь-яке інше тлумачення правової природи 3% річних і інфляційних, наприклад, як збитків чи спеціальної міри відповідальності, прямо суперечить змісту ч. 1 статті 625 ЦК України, де зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності цих сум за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних втрат відбувається:

- незалежно від вини боржника;

- без врахування дій кредитора, які могли сприяти настанню збитків (відповідних посилань закон не містить).

Оскільки вина є обов`язковою складовою (однім з елементів) цивільної відповідальності боржника, а стягнення 3% річних та інфляційних втрат здійснюється незалежно від вини боржника, то ці види стягнення за жодних умов не можуть бути кваліфіковані як спеціальна міра відповідальності.

Аналогічним чином колегія суддів відкидає кваліфікацію 3% річних та інфляційних втрат як збитків.

Так, 3% річних та інфляційних втрат стягуються без врахування дій кредитора, які сприяли настанню збитків і наявність яких тягне зменшення розміру збитків, а також без посилання на юридичний склад збитків, без посилання на юридичну норму про їх стягнення тощо. Це означає, що вони за жодних умов не можуть бути кваліфіковані як збитки.

Тому 3% річних та інфляційні втрати не можуть мати іншої правової природи, аніж плати за неправомірне користування чужими грошима

В цій частині слід зазначити, що кваліфікація відсотків річних як плати за користування чужими грошовими коштами є усталеною в європейській цивілістичній практиці.

Зокрема, як винагороду за неправомірне користування чужими грошима, яка не залежить від наявності збитків у кредитора, розглядають аналогічні ч. 2 статті 625 ЦК України проценти річних в п. 4 статті 7.1.7 Принципів міжнародних комерційних договорів (УНІДРУА), статті 78 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (Віденської конвенції 1980 року), п. 1 статті III.-3:708 Модельних правил європейського приватного права, статті 169 Кодексу європейського договірного права.

Слід зазначити, що Україна приєдналася до Віденської Конвенції 1980 року, і цей міжнародний договір з 1 лютого 1991 року набрав чинності для нашої держави, відтак, на підставі ч. 2 статті 10 ЦК України він має вищу силу на території України і є обов`язковим для застосування судами, в тому числі в питаннях визначення правової природи наведених стягнень.

Таким чином, оскільки правова природа 3% річних та інфляційних втрат є ідентичною, і одноманітна національна судова практика передбачає зменшення 3% річних, не існує і не може існувати розумних заперечень проти зменшення інфляційних втрат. Оскільки наведені стягнення мають однакову правову природу, то з огляду на принципи розумності і справедливості можна або встановити загальну заборону на зменшення обох видів стягнення, або навпаки, загальне право суду зменшувати обидва види стягнення. Як зазначалося вище, одноманітна судова практика дозволяє зменшення 3% річних, отже, зменшенню можуть підлягати й інфляційні втрати також.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги обставини значної участі відповідача у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності та конституційного ладу нашої країни під час війни, беручи до уваги, що розрахунки позивача 3 % річних та інфляційних втрат охоплюють період військової агресії російської федерації проти України та введення воєнного стану, колегія суддів вважає ситуацію у даній справі неординарною і вбачає підстави для зменшення 3% річних та інфляційних втрат до 5% від нарахованого позивачем розміру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути 3% річних у розмірі 1033, 58 грн та інфляційні втрати у розмірі 13661, 06 грн, в іншій частині відмовити.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п. 1-3 ч. 1 статті 277 ГПК України, є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке відповідно до статті 277 ГПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується ч. 9 статті 129 ГПК України та у зв`язку з тим, що задоволення вимог позивача відбулося після подання позову та спір доведений до суду з вини відповідача, тому саме на останнього покладаються витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 34 022, 48 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 51 033, 72 грн.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (вх. № 1011П) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/21 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 39, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) заборгованість за договором постачання природного газу постачальником «останньої надії» у розмірі 1 795 076, 58 грн, пеню у розмірі 8959, 79 грн, 3 % річних у розмірі 1033, 58 грн, інфляційні втрати у розмірі 13661, 06 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 34 022, 48 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 51 033, 72 грн.

В інший частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 286-289 ГПК України.

У судовому засіданні 12.09.2023 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 21.09.2023.

Головуючий суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін