ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

22 вересня 2023 року Справа № 902/449/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Тульчинської міської ради

на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023

(ухвалене у м. Вінниці, повний текст складено 16.06.2023)

у справі № 902/449/23 (суддя Шамшуріна М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі"

до Тульчинської міської ради

про стягнення 18 765 грн 90 коп.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023 у справі №902/449/23 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Тульчинської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" 6 500 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що позивачем доведено, документально обґрунтовано обсяг та розмір витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом справи № 902/449/23 у сумі 6 500 грн, а їх розмір відповідає критерію реальності, співмірності та розумної необхідності таких витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулася Тульчинська міська рада із апеляційною скаргою, відповідно до якого просить додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023 у справі №902/449/23 змінити в частині визначення розміру витрат, які підтягають стягненню, в сторону їх зменшення.

Апеляційна скарга мотивована таким.

Чинним законодавством не передбачено розміру витрат на професійну правову допомогу, які підлягають відшкодуванню.

Відповідно вимог чинного законодавства адвокат та клієнт мають свободу договірних відносин та мають право встановлювати плату за договором на власний розсуд.

Разом із тим, інші сторони у судовій справі, не будучи сторонами договору між адвокатом та клієнтом не мають можливості впливати на визначення розміру оплати за правову допомогу, проте змушені відшкодовувати такі витрати.

Враховуючи, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не врегульований на законодавчому рівні, є підстави для використання аналогії закону.

Подібні за змістом правовідносини регулюються постановою Кабінету Міністрів України №465 від 17.09.2014 "Питання оплати послуг на відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу".

В Методиці обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №465 від 17.09.2014, наведено формулу, відповідно до якої обраховується розмір оплати послуг за надання правової допомоги. З розміром оплати за годину роботи адвоката з надання правової допомоги, що наведений у пункті 2 цієї Методики становить 5% розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на момент подання адвокатом акта, станом на 05.06.2023 складає - 2 684 грн х 5% = 134 грн 20 коп.

Вартість години згідно акту виконання робіт складає понад 1 000 грн за годину.

Неспівмірність та завищення розміру витрат на професійну правничу допомогу полягає в тому, що:

- справа є незначної складності, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб тобто справа є малозначною, пов`язана із договірними зобов`язаннями з оплати отриманих послуг. Ціна позову складає 18 765 грн 90 коп., в той час як заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката складає майже 30 % від ціни позову;

- великого обсягу аналізу законодавства та судової практики при підготовці позовної заяви не потребувало, так як є однотипним на предмет застосування цивільного та господарського законодавства у сфері договірних правовідносин;

- опрацювання відзиву, який ґрунтувався на відсутності у сторони справи законної можливості оплатити кошти у зв`язку з тим, що органи Державної казначейської служби України не могли зареєструвати бюджетне зобов`язання за договором, який закінчив свою дію, та провести проплату не є надскладним;

- написана відповідь на відзив містить аргументи викладені у позовній заяві, які скопійовані та не потребували окремого опрацювання;

- написання клопотання про розподіл судових витрат для ухвалення додаткового рішення є однотипним напрацьованим адвокатом документом при здійсненні ним адвокатської діяльності.

Суд при стягненні повного обсягу заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката мав зважити на доводи скаржника про те, що відповідач по справі фінансується за рахунок місцевого бюджету, який не в спромозі сплачувати правові витрати сторони у такому завищеному розмірі.

Тому, на думку скаржника, суд мав зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Позивач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує таке.

Скаржник вважає, що оскільки ним заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та подано додаткові заперечення - суд зобов`язаний був зменшити вказані витрати.

Водночас, Тульчинською міською радою під час подання відповідних клопотань та заперечень лише наводилась постанова Кабінету Міністрів України №465 від 17.09.2014 та пропонувалось взяти при обрахунку вартості робіт 134 грн 20 коп., за одну годину роботи адвоката.

Стороні яка заявляє клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу недостатньо лише зазначити про їх не співмірність або навести у приклад порядок оплати адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Тульчинська міська рада лише в апеляційній скарзі намагається окреслити не співмірність та завищеність наданих адвокатських послуг, хоча при розгляді справи в суді першої інстанції знехтувала наданим їй правом.

Таким чином, позивач просить апеляційну скаргу Тульчинської міської ради залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023 у справі № 902/449/23 без змін.

Також, позивач вказує, що він очікує понести витрати на професійну правничу в розмірі 2 000 грн та подання доказів понесення протягом п`яти днів після ухвалення постанови.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені додаткового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене додаткове рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що в провадженні Господарського суду Вінницької області перебувала справа №902/449/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" до Тульчинської міської ради про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії № 3 від 17.01.2023 у розмірі 18 765 грн 90 коп.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.06.2023 стягнуто з Тульчинської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" 18 765 грн 90 коп. заборгованості та 2 147 грн 20 коп. судових витрат на сплату судового збору (а. с. 48-53).

06.06.2023 до Господарського суду Вінницької області від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Тульчинської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" 6 500 грн судових витрат на професійну правничу допомогу із доказами на підтвердження понесених витрат (а. с. 55-57).

Як зазначено вище, додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023 у справі №902/449/23 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Тульчинської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" 6 500 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення вимог заяви про ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.

Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 911/1512/13).

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії чи бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як убачається із матеріалів справи, 18.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" (клієнт) та адвокатським об`єднанням "Право, бізнес і фінанси" (об`єднання) було укладено Договір про надання правової допомоги № 173-01 (далі - Договір, а. с. 18-20)

За умовами пункту 1.1. Договору клієнт доручає, а об`єднання бере на себе зобов`язання всіма законними методами та способами надавати клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до пункту 1.2. Договору з метою здійснення захисту клієнта та представництва його інтересів, об`єднання доручає здійснення усіх необхідних дій, пов`язаних з виконанням даного договору, адвокату Драченку Владиславу Вікторовичу (надалі - адвокат).

Згідно пункту 4.1. Договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.

Відповідно до пункту 4.2. Договору при визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Пунктом 4.3. Договору сторони передбачили, що вартість послуг наданих адвокатом складає 1 000 грн за одну годину роботи, але не повинна перевищувати суму в розмірі 100 000 грн.

За умовами пункту 4.4. Договору за результатами надання правової допомоги, складається акт виконаних робіт (детальний опис послуг), розмір гонорару в якому розраховується шляхом множення кількості затрачених годин наданої правової допомоги на вартість години-роботи визначеної пунктом 4.3. договору.

Відповідно до пункту 4.7. Договору визначений угодою гонорар може бути в наступному змінений адвокатом у зв`язку із суттєвим зростанням або зменшенням обсягу допомоги, що має бути визначено відповідно до даної угоди.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та є безстроковим і діє до моменту волевиявлення сторони на його припинення (п. 5.1. Договору).

05.06.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СітіЕнерджі" та Адвокатським об`єднанням "Право, бізнес і фінанси" підписано акт № 3 від 05.06.2023 наданих послуг (детальний опис робіт) до договору про надання правової допомоги № 173-01 (далі - Акт), за змістом якого адвокатом наведено перелік наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги № 173-01 від 18.01.2023 (а. с. 57 на звороті).

Згідно Акту до переліку наданих юридичних послуг (правничої допомоги) віднесено:

1. Консультація - 29.03.2023 (40 хвилин).

2. Підготовча робота для складання позовної заяви, збір документів, сканування документів, аналіз законодавства та судової практики - 30.03.2023 (80 хвилин).

3. Написання та подача позовної заяви про стягнення 18 765 грн 90 коп. з Тульчинської міської ради - 30.03.2023 (120 хвилин).

4. Аналіз відзиву на позовну заяву у справі № 902/449/23, написання та подача відповіді на відзив у справі № 902/449/23 - 02.05.2023 (100 хвилин).

5. написання клопотання про розподіл судових витрат для ухвалення додаткового рішення у справі № 902/449/23 - 05.06.2023 (50 хвилин).

Відповідно до пункту 2 Акту вартість послуг в пункті 1 цього акту становить 6 500 грн.

05.06.2023 АО "Право, бізнес і фінанси" виставлено ТОВ "СітіЕнерджі" рахунок № 333 від 05.06.2023 згідно договору про надання правової допомоги № 173-01 від 18.01.2023 на оплату гонорару адвоката згідно акту наданих послуг № 3 від 05.06.2023 у розмірі 6 500 грн (а. с. 58 на звороті).

Як вбачається із платіжної інструкції № 851 від 05.06.2023 ТОВ "СітіЕнерджі" здійснено оплату на користь АО "Право, бізнес і фінанси" згідно акту наданих послуг № 3 від 05.06.2023 по рахунку № 333 від 05.06.2023 у розмірі 3 500 грн (а. с. 58).

В свою чергу, відповідач у відзиві, заперечував проти вказаного розміру витрат, просив їх зменшити (а. с. 32-37).

Також, відповідач подавав окремі заперечення щодо розміру судових витрат (а. с. 61-62).

Однак, оскільки додаткові заперечення були подані без дотримання вимог законодавства (подані на електронну адресу суду, без скріплення електронним цифровим підписом учасника справи чи його представника), суд першої інстанції залишив їх без розгляду.

Апеляційний господарський суд з вказаними діями суду першої інстанції погоджується, а тому не надає оцінки таким додатковим запереченням.

Суд бере до уваги, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п. п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Проаналізувавши надані позивачу адвокатом послуги, з урахуванням заперечень відповідача, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розмір витрат відповідає критерію реальності, співмірності та розумної необхідності таких витрат.

Між тим, заперечення відповідача щодо таких витрат, наведені у відзиві на позов містять лише загальні посилання щодо неспівмірності таких витрат, без підтвердження їх доказами.

Посилання скаржника на постанову Кабінету Міністрів України №465 від 17.09.2014 не приймається до уваги, оскільки у відзиві відповідач на неї не посилався, а додаткові заперечення не прийняті до розгляду.

Додатково суд зазначає, що в цьому випадку позивачу надавалася не безоплатна вторинна правова допомога.

З огляду на викладене, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023 у справі № 902/449/23 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Тульчинської міської ради без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Тульчинської міської ради залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 16.06.2023 у справі № 902/449/23 без змін.

2. Справу № 902/449/23 надіслати Господарському суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Олексюк Г.Є.