ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2023 р. Справа№ 910/4093/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія"

на рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2023 р.

у справі № 910/4093/23 (суддя - Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія"

до Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія"

про стягнення 100143,61 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" про стягнення 100143,61 грн, з яких: 79943,80 грн пеня, нарахована за період з 06.04.2019 р. по 06.10.2019 р., 11671,70 грн інфляційні втрати, нараховані за періоди: з квітня 2019 р. по жовтень 2019 р. та з жовтня 2022 р. по січень 2023 р. та 8528,11 грн 3% річних, нараховані за періоди: з 06.04.2019 р. по 30.10.2019 р. та з 20.10.2022 р. по 14.02.2023 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на невчасне виконанням відповідачем зобов`язання за наказом суду з виконання рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2023 р. у справі № 910/11534/22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 р. відкрито провадження у справі № 910/4093/23, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.05.2023 р. у справі № 910/4093/23 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" задоволено частково; стягнуто з Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" 1919,00 грн інфляційних втрат, 810,81 грн 3% річних, 79943,80 грн пені; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Закрите акціонерне товариство "Українська будівельна компанія" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

У поданій апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що основне зобов`язання було припинено 15 лютого 2023 року в зв`язку з примусовим списанням коштів з його рахунку, а тому позивач втратив право вимагати стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені. Крім цього відповідач вказує на те, що позивачем було безпідставно нараховано пеню поза межами дії договору.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/4093/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 р. відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2023 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/4093/23.

До суду 21.06.2023 р. надійшли матеріали справи № 910/4093/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/4093/223, розгляд справи вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи на підставі ч. 2 ст. 271 ГПК України, а також встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу впродовж 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

20.07.2023 р. через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд залишити без змін оскаржуване рішення, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України та електронною поштою відповідно до ч. ч. 6, 7, 8 ст. 120 ГПК України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (документа) на відповідні електронні адреси, а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 р. процесуальних строків на подачу всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

21.09.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" (далі - субпідрядник) та Закритим акціонерним товариством "Українська будівельна компанія" (далі - підрядник) було укладено договір на виконання будівельних робіт по влаштуванню буроін`єкційних паль на будівництві житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі м. Києва (2-га черга) секція 1 № 34 (далі - договір), за умовами якого підрядник доручив, а субпідрядник зобов`язався у відповідності до умов договору виконати роботи по влаштуванню буроін`єкційних паль на будівництві житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вулиці Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва (2-га черга), секція 1.

На виконання умов укладеного договору позивач передав, а відповідач прийняв будівельні роботи загальною вартістю 701592,00 грн, що підтверджується підписаним обома сторонами актом приймання виконаних будівельних робіт за березень 2019 року форми № КБ-2в від 31.03.2019 р.

У свою чергу, відповідач частково сплатив позивачу вартість виконаних робіт за укладеним договором на загальну суму 615000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме: від 02.10.2018 р. № 11936 на суму 45000,00 грн, від 04.10.2018 р. № 11953 на суму 10000,00 грн, від 13.11.2018 р. № 12364 на суму 10000,00 грн, від 16.11.2022 р. № 12494 на суму 10000,00 грн, від 26.11.2018 р. № 1305 на суму 20000,00 грн, від 30.11.2018 р. № 1362 на суму 20000,00 грн, від 04.12.2018 р. № 12804 на суму 10000,00 грн, від 15.01.2019 р. № 1675 на суму 10000,00 грн, від 16.01.2019 р. № 1721 на суму 20000,00 грн, від 14.02.2019 р. № 2145 на суму 10000,00 грн, від 18.02.2019 р. № 13188 на суму 10000,00 грн, від 21.02.2019 р. № 13225 на суму 10000,00 грн, від 07.03.2019 р. № 2340 на суму 10000,00 грн, від 20.03.2019 р. № 2468 на суму 10000,00 грн, від 27.05.2019 р. № 3194 на суму 20000,00 грн, від 19.06.2019 р. № 14121 на суму 5000,00 грн, від 24.06.2019 р. № 3414 на суму 10000,00 грн, від 04.07.2019 р. № 3522 на суму 10000,00 грн, від 23.08.2019 р. № 3552 на суму 10000,00 грн, від 06.09.2019 р. № 4186 на суму 15000,00 грн, від 09.09.2019 р. № 4227 на суму 15000,00 грн, від 10.09.2019 р. № 4245 на суму 15000,00 грн, від 23.10.2019 р. № 14874 на суму 50000,00 грн та від 31.10.2019 р. № 4726 на суму 260000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 р. у справі № 910/11534/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 86592,00 грн, 3% річних у розмірі 7714,99 грн, нараховані за період з 31 жовтня 2019 року по 19 жовтня 2022 року, інфляційні втрати у розмірі 35104,40 грн, нараховані за період з листопада 2019 року по вересень 2022 року; відмовлено в частині стягнення пені в розмірі 26772,35 грн, нарахованої за період з 14 жовтня 2021 року по 19 жовтня 2022 року.

07.02.2023 р. на виконання вказаного рішення Господарського суду м. Києва було видано наказ.

15.02.2023 р. приватним виконавцем були стягнуті грошові кошти з відповідача на користь позивача у розмірі 86592,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3020.

22.02.2023 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 03-09/23 з вимогою відшкодувати 100143,61 грн, з яких: 11671,70 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з квітня 2019 року по жовтень 2019 року та з жовтня 2022 року по січень 2023 року; 8 528,11 грн 3% річних, нарахованих за період з 6 квітня 2019 року по 30 жовтня 2019 року та з 20 жовтня 2022 року по 14 лютого 2023 року, 79943,80 грн пені, нарахованої за період з 6 квітня 2019 року по 6 жовтня 2019 року.

Однак вказана претензія залишена без відповіді та задоволення.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 р. у справі № 910/11534/22, на думку позивача, було виконане відповідачем лише 15.02.2023 р., у зв`язку з чим позивачем нараховано відповідачу 3% річних, інфляційні втрати та пеню за період з 06.04.2019 р. по 30.10.2019 р. та за період з 20.10.2022 р. по 14.02.2023 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Як передбачено ст. 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 р. у справі № 910/8625/18.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.01.2019 р. у справі № 910/12604/18.

При цьому, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Як було встановлено вище, рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 р. у справі № 910/11534/22 було виконано в примусовому порядку 15.02.2023 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

З розрахунку позивача вбачається, що останнім нараховано 11671,70 грн інфляційних втрат за періоди з квітня 2019 року по жовтень 2019 року та з жовтня 2022 року по січень 2023 року, а також 8528,11 грн 3% річних за періоди з 06.04.2019 р. по 30.10.2019 р. та з 20.10.2022 р. по 14.02.2023 р. на відповідні суми основного боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 р. у справі № 910/11534/22 було встановлено, що зобов`язання з оплати коштів за договором мало бути виконано відповідачем не пізніше 05.04.2019 р. включно, тому першим днем прострочення було 06.04.2019 р.

Договірні санкції можуть застосовуватися тільки в період дії правочину, яким вони встановлені. Проте стягнення відсотків та інфляційних виплат, передбачених вказаною нормою, відбувається за весь період прострочення в силу закону.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. № 127/15672/16-ц, постановах Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 р. у справі № 908/1394/17, від 16.11.2018 р. у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 р. у справі № 905/2324/17, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Під час розгляду даної справи відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності до вимог прозивача про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" звернулося до суду з даним позовом 09.03.2023 р. у зв`язку з чим період, за який позивач має право нарахувати інфляційні втрати та 3% річних, є період з 09.03.2020 р. по 09.03.2023 р.

Враховуючи викладене, колегія судів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги про стягнення 7688,29 грн 3% річних, нарахованих за період з 06.04.2019 р. по 30.10.2019 р. та 7539,92 грн інфляційних втрат, нарахованих з квітня 2019 року по жовтень 2019 року на відповідні суми основного боргу не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позовної давності.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з перерахунком 3% річних та інфляційних втрат, здійсненим судом першої інстанції, відповідно до якого задоволенню підлягають 3% річних у розмірі 810,81 грн та інфляційні втрати у розмірі 1919,00 грн, з яких: 804,24 грн 3 % річних та 1919,00 грн інфляційні втрати, нараховані за період з 20.10.2022 р. по 09.02.2023 р. на суму боргу в розмірі 86592,00 грн, та 6,57 грн 3 % річних, 0,00 грн інфляційні втрати, нараховані за період з 10.02.2022 р. по 13.02.2023 року на суму боргу в розмірі 19991,32 грн.

Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 79943,80 грн за період з 06.04.2019 р. по 06.10.2019 р.

Пунктом 6.6 укладеного договору сторони погодили, що за затримку оплати виконаних за договором робіт підрядник платить пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та посвідчення підписів печатками сторін і діє до остаточного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов`язань. При цьому закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, які мали місце під час дії договору (п. 12.1 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як передбачено ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, враховуючи те, що встановлений в договорі розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання відповідає розміру таких санкцій, визначених у законі, а матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків оплати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 79943,80 грн за період з 06.04.2019 р. по 06.10.2019 р. підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою, її розмір є арифметично правильним.

Стосовно посилання скаржника на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з положеннями п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію з 02.04.2020 р. на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби».

Оскільки нормами чинного законодавства було продовжено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій на строк дії карантину, тому позивач, нарахувавши пеню за період з 06.04.2019 р. по 06.10.2019 р., не пропустив строк позовної давності по цій вимозі, у зв`язку з тим, що у цей період та станом на момент подання позову (16.03.2023 р.) карантин не закінчився.

Доводи скаржника про те, що позивачем було безпідставно нараховано пеню, оскільки договірні санкції можуть застосовуватись тільки в період дії договору, яким вони встановлені, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 12.1 договору сторони погодили, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, які мали місце під час дії договору.

Отже посилання скаржника на неправомірне нарахування позивачем пені поза межами договору є необґрунтованим.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2023 р. у справі № 910/4093/23 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених нормами чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2023 р. у справі № 910/4093/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Закрите акціонерне товариство "Українська будівельна компанія".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко