ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2023 р. Справа №926/701-б/22 (926/848/22)

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді МАТУЩАКА О.І.

суддів: ПЛОТНІЦЬКОГО Б.Д.

СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання Гулик Н.Г.

за участю представників сторін від:

скаржника: Єфтемій Р.Ф. (адвокат, в режимі відеоконференції);

позивача: Максимчук А.В. (представник учасників, в режимі відеоконференції);

ліквідатора: Ярош В.Ю. (арбітражний керуючий, в режимі відеоконференції).

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

«Рембудсервіс-Кераміка»

на рішення Господарського суду Чернівецької області від

19.07.2022 (суддя Гончарук О.В.)

у справі № 926/701-б/22 (926/848/22)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Чернівецький молодіжний житловий комплекс», м.Чернівці

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю

«Рембудсервіс-Кераміка», м.Чернівці

про визнання договору недійсним та стягнення

безпідставно сплачених коштів 198000 грн

у межах у справи № 926/701-б/22

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс»

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

У лютому 2022 року ПП «Рембудсервіс-Кераміка» та ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка» подали до Господарського суду Чернівецької області заяву про банкрутство ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс».

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04.04.2022 у справі 926/701-б/22 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс».

Постановою Господарського суду Чернівецької області від 16.11.2022 у справі 926/701-б/22 визнано ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Яроша В.Ю.

Ще до відкриття провадження у справі про банкрутство у лютому 2022 року ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.06.2009 та стягнення безпідставно сплачених коштів 198 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 02.06.2009 ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка» в особі директора Димеда В.В. (продавець) та ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» в особі директора Фонарюка А.З. (покупець) уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання продати позивачу цеглу та керамоблоки в кількості 1 млн шт. На виконання умов вказаного договору позивач здійснив оплату за поставлену цеглу на загальну суму 198 000грн.

Станом на дату укладення вказаного договору купівлі-продажу директором ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» був ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , а тому при укладенні договору сторони порушили вимоги ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки договір підписаний не уповноваженою особою та підлягає визнанню недійсним, а перераховані на його виконання кошти відповідно до ст. 1212 ЦК України - поверненню позивачу.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.07.2022 у справі №926/848/22, залишеним без змін Постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2023, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02.06.2009, укладений між ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка» та ТОВ«Чернівецький молодіжний житловий комплекс». Стягнуто з відповідача на користь позивача 198 000 грн безпідставно сплачених коштів.

Постановою Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №926/848/22 скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2023, а справу №926/848/22 передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що в порушення положень процесуального закону та принципів господарського судочинства, проведення засідання в режимі відеоконференції у приміщенні суду забезпечене не було, внаслідок чого скаржника безпідставно було позбавлено права надавати пояснення і брати участь в дослідженні доказів в суді апеляційної інстанції.

Дійшовши цього висновку, Верховний Суд погодився з доводами скаржника у відповідній частині про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та визнав висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції передчасними.

Окрім цього, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції покликаний не лише перевіряти та оцінювати правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, а може і усунути недоліки ухваленого судового рішення, самостійно встановити обставини, що підлягають з`ясуванню при вирішенні спору, застосувавши відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.5 ст.309 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Таким чином, предметом нового розгляду у цьому апеляційному провадженні є рішення суду першої інстанції від 19.07.2022, з урахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.07.2023 вирішено справу № 926/848/22 розглядати за правилами загального позовного провадження в межах справи №926/701-б/22 про банкрутство ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» з урахуванням вимог ст.7 КУзПБ із присвоєнням єдиного унікального номера №926/701-б/22 (926/848/22).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.07.2022 у цій справі оскаржив в апеляційному порядку відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначив наступні обставини:

- суд першої інстанції залишив поза увагою, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» від 06.11.2007, оформленим протоколом №2, директором товариства обрано ОСОБА_2 , який згідно з наказом №7 від 06.11.2007 приступив до виконання обов`язків директора товариства;

- з огляду на норми ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», згідно з якою якщо відомості, які підлягають внесенню в ЄДР не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала чи могла знати про ці відомості, невиконання позивачем обов`язку щодо своєчасного внесення інформації про зміну керівника не впливає на чинність та дійсність повноважень призначеного в встановленому законом та статуту порядку керівника позивача, про наявність повноважень якого відповідачу на дату укладення спірного договору було відомо;

- виконання умов оспорюваного договору позивач впродовж 2009-2014 отримував цеглу та керамоблок, всі прибутково-видаткові накладні та довіреності як до дати внесення відомостей про ОСОБА_2 (до 18.01.2011), так і після підписані ним;

- поведінка позивача є суперечливою та має ознаки зловживання правом, оскільки вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору позивач заявив після набрання законної сили судом рішенням у справі №926/553/19, згідно з яким з ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» стягнуто на користь ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка» заборгованість по договору від 02.06.2009 через неналежне його виконання покупцем.

- рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.11.2015 у справі №727/7059/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» встановлено факт належного виконання обов`язків керівника ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» ОСОБА_2 саме з 06.11.2007.

Позивач заперечив доводи апелянта та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити оскаржуване рішення без змін. З покликанням на норми ч. 5 ст. 89 ЦК України зазначив, що зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до Єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Жодними доказами у справі апелянт не обґрунтував доводи, що йому було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_2 повноважень на підписання оспорюваного договору, а також не надав оригіналу протоколу загальних зборів за 06.11.2007, яким начебто призначено(обрано) на посаду керівника боржника ОСОБА_2 ОСОБА_2 перерахував кошти в сумі 198 000 грн вже після його призначення директором. В межах справи №926/553/19 встановлювались обставини щодо виконання договору від 02.06.2009, але не досліджувались обставини, які є підставою даного позову підписання договору неуповноваженою особою.

03.08.2023 через систему «Електронний суд» апелянтом подано додаткові пояснення до апеляційної скарги у справі, в яких на підтвердження повноважень у директора ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» Фонарюка А.З. щодо підписання правочинів зазначив, що відповідно до листа-роз`яснення Міністерства юстиції України №3167/8.44/32-20 від 27.03.2020 з урахуванням приписів ст.ст.23, 92, 99 ЦК України та ст.65 ГК України, повноваження керівника юридичної особи виникають не з моменту внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру, а з моменту фактичного початку виконання ним своїх обов`язків на підставі прийнятого уповноваженим органом управління рішення про призначення (обрання). Також навів правові Висновки Верховного суду, які на думку скаржника повинні бути враховані апеляційним судом під час розгляду цієї справи.

03.08.2023 на електронну адресу суду від ліквідатора ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» Яроша В.Ю. надійшли заперечення щодо додаткових пояснень скаржника, в яких з покликанням на норми ч.1 ст.266 ГПК України просив повернути додаткові пояснення скаржника до апеляційної скарги та надавати оцінку лише тим доводам, що містяться в матеріалах справи. Окрім цього, просив врахувати позицію ліквідатора у його відзиві на касаційну скаргу, що надсилалася до касаційного суду та міститься в матеріалах справи.

З приводу вищевказаних додаткових пояснень судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізом поданих скаржником пояснень встановлено, що за своїм правовим змістом такі є доповненням до раніше поданої апеляційної скарги. Враховуючи, що скаржником пропущено встановлений строк на доповнення апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про залишення цих додаткових пояснень без розгляду.

Інших клопотань та заяв в порядку ст. 207 ГПК України у справі подано не було.

У судове засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Чернівецької області з`явився представник скаржника - адвокат Єфтемій Р.Ф. та представник позивача Максимчук А.В., а також арбітражний керуючий Ярош В.Ю. в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, які надали пояснення по суті доводів і вимог апеляційної скарги, а також заперечень на них.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення, вкиладені у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права місцевим господарським судом, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що відповідно до п.4.4 статуту ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», в редакції чинній станом на 27.05.2005, засновниками товариства є ЗАТ «Укржитлокомплекс» та ОСОБА_3 .

Згідно із п.5.8. статуту управління діяльністю товариства здійснюється виконавчим органом-директором.

Відповідно до п.5.9 статуту директор призначається зборами засновників. Директор здійснює керівництво поточною діяльністю товариства в межах компетенції та прав, визначених статутом і рішенням зборів засновників.

Пунктами 5.10.-5.11 статуту передбачено, що директор вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, які відносяться виключно до компетенції зборів засновників. Директор має право без доручення виконувати дії від імені товариства, крім питань, вирішення яких є виключною компетенцією зборів засновників.

02.06.2009 між ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», як покупцем, та ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка», як продавцем, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов п.1.1 якого продавець продає, а покупець купує товар (цеглу марки М-100 та керамоблок марки М-100) по ціні за 1 шт, яка визначається в накладних, згідно з діючими на заводі цінами на час продажу. Загальна орієнтована кількість товару, що продається за цим договором 1000000 штук.

За умовами п.2.1 договору покупець сплачує обумовлену договором вартість товару на розрахунковий рахунок продавця.

У відповідності до п. 3.1. договору в триденний строк з дня подання заявки покупцем та погодження кількості товару, продавець передає покупцю товар. При цьому продавець виписує накладну, а покупець надає довіреність на отримання матеріальних цінностей форми №М-2 та підписує накладу.

З наявної в матеріалах справи копії договору вбачається, що зі сторони ТОВ «Рембудсервіс-кераміка» договір підписано директором цього товариства Димедом В.Г., а зі сторони ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» - Фонарюком А.З. та скріплений печатками обох сторін.

Як вбачається з матеріалів справи обставини, пов`язані з частковим виконанням сторонами оспорюваного договору від 02.06.2009 досліджувались у межах справи за №926/553/19 позовом ТОВ Рембудсервіс-Кераміка до ТОВ Чернівецький молодіжний житловий комплекс про стягнення заборгованості згідно з договором купівлі-продажу від 02.06.2009.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 09.06.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2021, позов задоволено та стягнуто з ТОВ Чернівецькій молодіжний житловий комплекс на користь ПП Рембудсервіс-Кераміка основну заборгованість у сумі 476676,00 грн, 3 % в розмірі 1606,00 грн та судовий збір у сумі 7175,00 грн.

В межах вказаної справи, суди встановивши відсутність доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.06.2009 дійшли висновку, що на виконання умов цього договору позивачем відповідачу було поставлено цеглу в загальній кількості 418174 шт. на загальну суму 441005,00 грн та керамблок в кількості 91620 шт. на загальну суму 233671,00 грн.

Відповідно до довідки AT Укрсоцбанк №3 від 21.12.2018 та виписки по особовому рахунку відповідача, ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» за період з 01.01.2012 по 01.01.2015 провело оплату згідно цього договору з ТОВ «Рембудсервіс-Кераміка» у розмірі 198000,00 грн.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 02.06.2009, на посаді керівника юридичної особи ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» перебував ОСОБА_1 . Відомості щодо інших осіб, які можуть вчиняти дії та укладати правочини від імені цієї юридичної особи, у тому числі підписувати договори у ЄДР відсутні.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 12.02.2014, на посаді керівника юридичної особи ТОВ Чернівецький молодіжний житловий комплекс» перебував ОСОБА_2 з 18.01.2011.

Окрім цього, до матеріалів справи відповідачем було надано протокол зборів учасників ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» від 18.01.2011, згідно з яким вирішено призначити директором товариства ОСОБА_2 , відповідно до якого присутніми учасниками були представник і голова ТОВ «Укржитлокомплекс» ОСОБА_4 та представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 .

Поряд з тим, в матеріалах справи також наявний протокол загальних зборів учасників ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» №2 від 06.11.2007, згідно з яким вирішено обрати директором товариства ОСОБА_2 , та наказ №7 від 06.11.2007, відповідно до якого ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс».

Проте, доказів здійснення реєстраційних дій щодо призначення ОСОБА_2 директором відповідно до вказаного рішення загальних зборів від 06.11.2007 в матеріалах даної справи немає.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення загальних зборів учасників товариства ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» від 21.09.2015 згідно з наказом від 19.10.2015, ОСОБА_2 відсторонений від виконання службових обов`язків на період до закінчення кримінального провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.11.2015 у справі №727/7059/15-ц, прийнятого за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» про поновлення ОСОБА_2 на роботі з 29.07.2015, відмовлено у задоволенні вказаного позову у зв`язку з відсутністю факту звільнення ОСОБА_2 з посади директора товариства.

Оцінка суду.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 1 ст.92 ЦК України визначає поняття цивільної дієздатності юридичної особи та передбачає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Таким чином, цивільну дієздатність, тобто здатність власними діями і у власному інтересі створювати відповідні права та обов`язки, юридична особа реалізує через свої органи, які формуються та діють відповідно до установчих документів та вимог законодавства.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на положення ст. 237 ЦК України утворює правовідносини представництва, в яких орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Тобто, ч.3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (ст.ст.203,241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом з тим, далі вказано, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц, на захист прав третіх осіб, які виступають у правовідносинах з юридичними особами, у тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, норми ст.241 ЦК України передбачають наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

За таких обставин, ця норма ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити, що вірно встановлено судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-2612цс15, а також Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 710/2175/15-ц, від 31.10.2018 у справі №664/998/17, від 07.11.2018 у справі № 466/10270/15-ц, від 31.01.2019 у справі № 922/4371/17.

Статтею 16 Закону України " Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців " (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ст. 17 Закону України " Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців " в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості щодо юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові та ідентифікаційні номери фізичних осіб - платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Статус відомостей Єдиного державного реєстру визначений у ст. 18 вказаного Закону, згідно якою якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Згідно з ст. 20 вказаного Закону відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними, за винятком ідентифікаційних номерів фізичних осіб - платників податків.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 02.06.2009, керівником позивача був ОСОБА_1 . Відомості щодо інших осіб, які можуть вчиняти дії та укладати правочини від імені цієї юридичної особи, у тому числі підписувати договори у ЄДР відсутні.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 12.02.2014, ОСОБА_2 був керівником ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» з 18.01.2011, тобто, після укладення спірного договору.

Відтак, з огляду на наведені вище положення ст.ст. 18, 20 " Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ", відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу, проявивши розумну обачність, мав реальну можливість перевірити в загальнодоступному Єдиному державному реєстрі наявність у ОСОБА_2 повноважень на укладення спірного договору від імені ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», чого в даному випадку не зроблено.

При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що у справі №926/553/19 суди досліджували обставини, пов`язані із виконання сторонами умов договору від 02.06.2009, та не досліджували обставини, які в подальшому стали підставою позову у цій справі про визнання спірного договору недійсним - обставини, пов`язані з укладенням спірного у цьому спорі правочину не уповноваженою на це особою.

Покликання скаржника на обставини у справі №727/7059/15-ц, в якій до предмету доказування входили обставини щодо правомірності чи неправомірності звільнення ОСОБА_2 з посади директора ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», судова колегія вважає необґрунтованими.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.11.2015 у справі №727/7059/15-ц, в задоволенні позову відмовлено. Із змісту цього рішення суду вбачається, що суд відмовив у позові оскільки дійшов висновку, що ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора вказаного товариства з 6 листопада 2007 року відповідно до копії наказу № 11 від 6 листопада 2007 року. При цьому, у вказаній справі суд встановив, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців керівником ТОВ «ЧМЖК» станом на 15 липня 2015 року є ОСОБА_2 , який також подавав податкову звітність за липень та серпень 2015 року, підписуючи її від імені товариства, видавав довідки про повний розрахунок інвесторів із ТОВ «ЧМЖК» в серпні 2015 року, передавав квартири інвесторам та підписував акти прийому-передачі квартир від імені ТОВ «»ЧМЖК» в серпні 2015 року.

Проте, як в матеріалах цієї справи, так і в матеріалах справи №727/7059/15-ц, а також у справі №926/553/19 відсутні будь-які належні докази чи покликання на відповідні докази, на підставі яких можна встановити обставини, які спростовують, що до моменту укладення спірного договору чи до 18.01.2011 (момент, з якого внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про призначення ОСОБА_2 директором), ОСОБА_2 не вчиняв будь-яких дій в інтересах цієї юридичної особи за наявності належним чином підтверджених повноважень, окрім дій (за відсутності повноважень) щодо укладення спірного договору. При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції у цій справі, здійснення оплати за отриманий товар здійснював також ОСОБА_2 , вже будучи директором позивача після 2012 року, що підтверджується вищеописаними документальними доказами та апелянтом не заперечується, а відповідно спростовує доводи апелянта про застосування у спірниих правовідносинах норм ст.241 ЦК України.

Щодо можливого схвалення такого правочину у спосіб перерахування коштів як підставу визнавати такий правочин дійсним, то таке твердження відповідача є небгрунтованим, оскільки таке схвалення відбувалося одноосібно ОСОБА_2 , тобто особою, яка підписувала спірний договір 02.06.2009.

У п.4.2. постанови від 02.04.2019 у справі №904/2178/18 колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила - загальне правило, що випливає зі змісту норм статті 241 Цивільного кодексу України, таке: представництво з перевищенням повноважень не породжує властиві представництву наслідки, тобто не створює діями представника права й обов`язки в іншої особи, від імені якої вчинено правочин. У наведеній статті зазначається лише про один варіант поведінки особи, представник якої вийшов за межі наданих йому повноважень, а саме - схвалення нею цих його дій.

При оцінці судами обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Окрім цього, відсутні докази спростування (визнання недостовірною) інформації, що ОСОБА_1 , станом на момент укладення спірного договору не був керівником позивача.

Отже, відповідно також відсутні докази здійснення державної реєстрації відомостей про те, що ОСОБА_2 був керівником позивача станом на час підписання договору від 02.06.2009.

За таких обставин, необґрунтованими є відповідні доводи скаржника, натомість правомірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав у цій справі для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку недодержанням в момент його вчинення вимог, які встановлені ч. 3 ст.203 ЦК України, а саме відсутністю у ОСОБА_2 необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення цього правочину від імені ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», оскільки на момент укладення спірного правочину вказана особа не була, ані керівником цього товариства, ані особою, яка була уповноважена діяти в інтересах цього товариства.

Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідків події.

За змістом ст. 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункт 43)). Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (пункт 27)).

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Це означає, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення в силу закону, а рішення суду про визнання оспорюваного правочину недійсним має зворотну дію в часі.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає обгрунтованим та правомірним також висновок суду першої інстанції про задоволення позову щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 198000 грн.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оскаржуване рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає залишенню за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 129, 269-270, 275 - 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудсервіс-Кераміка» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.07.2022 без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Повний текст постанови складено 20.09.2023.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Б.Д. ПЛОТНІЦЬКИЙ

О.С. СКРИПЧУК