РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2023Справа № 910/4912/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України (79005, м. Львів, пр. Шевченка, буд. 7)

до Львівської обласної ради (79008, м. Львів, вул. В.Винниченка, буд. 18)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача

1) Профспілка працівників освіти та науки України (01012, м. Київ, Майдан Незалежності, 2),

2) Львівський національний університет імені Івана Франка (79000, м. Львів, вул. Університетська, буд. 1/248)

за участю Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17/19)

про визнання частково недійсною ухвали Львівської обласної ради Х-ої сесії І-го демократичного скликання народних депутатів №236 від 04.06.1992р. "Про обласну комунальну власність"

За участю представників сторін:

від позивача: Качмар І.О., Щедрик М.І., Корчинський В.Б.

від відповідача: з`явився

від третьої особи-1: Васильченко Л.І.

від третьої особи-2: не з`явився

від прокуратури: Чумаченко А.А.

У судовому засіданні 07.09.2023 в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

Львівська обласна організація профспілки працівників освіти і науки України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради про визнання частково недійсною ухвали Львівської обласної ради Х-ої сесії І-го демократичного скликання народних депутатів №236 від 04.06.1992р. "Про обласну комунальну власність"

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ухвала Львівської обласної ради Х-ої сесії І-го демократичного скликання народних депутатів №236 від 04.06.1992р. "Про обласну комунальну власність" - в частині віднесення до комунальної власності приміщення за адресою: м.Львів, вул.. Листопадового Чину, 6 (колишня вул.. Міцкевича,6) та пункту 65 Переліку будинків і споруд віднесених до обласної комунальної власності додатку до ухвали Львівської обласної ради Х-ої сесії І-го демократичного скликання народних депутатів №236 від 04.06.1992р. "Про обласну комунальну власність", порушує права Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України, у зв`язку із чим підлягає визнання недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4912/23, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.05.2023. Даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Профспілку працівників освіти та науки України.

21.04.2023 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Качмара І.О. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (https:// vkz.court.gov.ua), яке було задоволено судом.

25.04.2023 Профспілка працівників освіти та науки України через загальний відділ діловодства суду подала пояснення щодо позову, відповідно до яких позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити у повному обсязі.

26.04.2023 через загальний відділ діловодства суду (направлена засобами поштового зв`язку 19.04.2023) надійшов відзив на позовну заяву з додатками, заперечення щодо заявленого позивачем розміру судових витрат та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

01.05.2023 позивачем через електронну адресу подано відповідь на відзив з доказами направленнями її учасникам судового процесу, (яка надійшла до суду 04.05.2023 засобами поштового зв`язку).

У підготовчому судовому засіданні 03.05.2023 було проголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 31.05.2023 та надати час сторонам для ознайомлення з матеріалами справи.

16.05.2023 через загальний відділ діловодства суду (направлена засобами поштового зв`язку 12.05.2023) заява Львівської обласної прокуратури про вступ у справу № 910/4912/23.

23.05.2023 через електронну адресу суду надійшли заяви про участь у судовому в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду представників позивача.

26.05.2023 через загальний відділ діловодства суду (направлена засобами поштового зв`язку 22.05.2023) надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив.

30.05.2023 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява Львівського національного університету імені Івана Франка про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. В обґрунтування вказаної заяви, заявник зазначив, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки останнього, оскільки Львівський національний університет імені Івана Франка є користувачем (орендарем) нежитлового будинку у м. Львові по вул. Листопадового Чину,6 на підставі договору оренди нежитлового будинку від 23.09.2020 № 883, укладеного між заявником та Львівською обласною організацією профспілки працівників освіти і науки України.

У підготовчому засіданні 31.05.2023 судом заслухано думки учасників судового процесу щодо поданих клопотань про вступ у справу Львівської обласної прокуратури та Львівського національного університету імені Івана Франка, за результатами чого було проголошено протокольні ухвали про вступ у справу Львівської обласної прокуратури в порядку ч. 3. ст. 53 ГПК України та залучення до участі у справі Львівського національного університету імені Івана Франка в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відкладення підготовчого засідання на 21.06.2023.

20.06.2023 загальним відділ діловодства суду зареєстрований відзив на позовну заяву Львівської обласної прокуратури відповідно до якого прокуратури просить суд відмовити у позові повністю.

21.06.2023 через загальний відділ діловодства суду надійшли заяви представників позивача про участь у судовому в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У підготовчому засіданні 21.06.2023 суд на місці ухвалив задовольнити усне клопотання представника позивача та надати час для ознайомлення з матеріалами справі, відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України та керуючись принципом розумності строків у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини відклав підготовче засідання на 26.07.2023.

24.07.2023 представником позивача через електрону адресу суду подано пояснення з урахуванням відзиву Львівської обласної прокуратури.

25.07.2023 загальним відділом діловодства суд зареєстровані пояснення Львівського національного університету імені Івана Франка.

У судовому засіданні 26.07.2023 судом проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті у судовому засіданні 07.09.2023.

27.07.2023 в системі «Електронний суд» сформовано заява представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

06.09.2023 через електронну адресу суду представником позивача подано клопотання про поновлення процесуального строку та долучити до матеріалів справи копії листів.

У судовому засіданні 07.09.2023 представники позивача підтримали клопотання від 06.09.2023 про поновлення строку та долучення документів до справи.

Судом досліджено вказане клопотання та заслухано думку учасників судового процесу й проголошено прокольну ухвалу про задоволення останнього.

У судовому засіданні 07.09.2023 судом заслухано пояснення представників позивача, які позовні вимоги підтримали та просила суд задовольнити у повному обсязі та представника третьої особи-1, яка надала пояснення по суті спору.

Відповідач у судове засідання, призначене на 07.09.2023, явку уповноважених представників не забезпечив, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Третя особа-2 у судове засіданні 07.09.2023 не забезпечила явку уповноваженого представника, судом взято до уваги правову позицію третьої особи, яка викладена у письмових поясненнях.

Представник прокуратури проти позовних вимог заперечував, з підстав наведених у відзиві та просив суд відмовити у позові повністю.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Спір у межах цієї справи виник щодо права власності на приміщення за адресою: місто Львів, вулиця Листопадового Чину (Міцкевича), 6 - Будинок вчених.

З архівної довідки від 02.04.1999, копія якої наявна в матеріалах справи, вбачається, що в документах архіву є відомості про те, що в будинку по вулиці Міцкевича, 6 у Львові до вересня 1939 року знаходилось «Офіцерське казіно» (клуб).

У подальшому відповідно до постанови Ради Міністрів Української ССР № 641 від 22.04.1948 «Про організацію у місті Львові Будинку Вчених» Будинок вчених був переданий Львівському обкому профспілки працівників вищих шкіл. Копія вказаної постанови наявна в матеріалах справи.

Постановою Політбюро ЦК КП від 21.04.1948 та Постановою виконкому Львівської обласної ради депутатів від 03.05.1948 на виконання постанови Ради Міністрів Української ССР №641 від 22.04.1948 зобов`язано передати Будинок вчених Львівському обкому профспілки працівників вищих шкіл.

Згідно висновку про реєстрацію будинковолодіння на підставі Свідоцтва про право власності, видане Львівським міським житловим управлінням 17.06.1955 № 407 на підставі постанови Ради міністрів Української ССР № 641 від 22.04.1948 перебуває у власності Центрального комітету профспілки працівників культури.

У зв`язку з утворенням у листопаді 1988 року Державного комітету по народній освіті Союзу РСР галузеву Профспілку було перейменовано в Профспілку працівників народної освіти і науки УРСР, а республіканський орган одержав назву "Український республіканський комітет Профспілки працівників народної освіти і науки".

14.09.1990 на установчому з`їзді була створена Профспілка працівників освіти і науки України. З`їзд обрав Центральний комітет Профспілки працівників освіти і науки України, який став правонаступником Українського республіканського комітету Профспілки працівників народної освіти і науки.

27.03.2000 було зареєстровано Львівську обласну організацію профспілки працівників освіти і науки України, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Серія А00 № 377216, копія якого наявна в матеріалах справи. Львівська обласна організація профспілки працівників освіти і науки України належить до Профспілки працівників освіти та науки України, що засвідчено листом Міністерства юстиції України № 122/15-132 від 17.03.2000.

29.12.2000 Федерацією професійних спілок України видано свідоцтво про власність № 000010, згідно з яким Будинок вчених в м. Львові по вул. Листопадового Чину, 6 є власністю Профспілки працівників освіти і науки України, і знаходиться в оперативному управлінні Львівської обласної ради профспілки, що входить як організаційна ланка до складу Центрального комітету профспілки працівників освіти і науки України.

Згідно з Доповідною запискою начальника Управління з питань Комунальної власності Львівської ОДА, від 16.07.2004 № 454, Будинок Вчених до переліку нерухомого майна, що перебуває у комунальній власності Львівської обласної ради не включено.

Відповідно до повідомлення заступника начальника Управління з питань Комунальної власності Львівської ОДА від 12.01.2005 № 12, Будинок Вчених не перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області.

Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради 19.04.2005 було видане Свідоцтво про право власності № Г-01337, яке засвідчує, що Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки дійсно належить на праві приватної власності нежитловий будинок, який знаходиться за адресою: місто Львів, вулиця Листопадового Чину, 6, загальною площею 3 216,5 кв.м. На підставі вказаного свідоцтва 10.05.2005 було проведено державну реєстрацію права власності.

Позивач зазначає, що у серпні 2022 року йому стало відомо про існування ухвали Львівської обласної ради Х-тої сесії 1-го демократичного скликання народних депутатів за № 236 від 04.06.1992 «Про обласну комунальну власність», згідно якою пунктом 65 Переліку будинків і споруд віднесених до обласної комунальної власності (як додатку до цієї ухвали Львівської обласної ради), приміщення за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6 (колишня вул. Міцкевича) віднесено до комунальної власності.

За твердженнями позивача вказана ухвала в частині пункту 65 Переліку будинків і споруд віднесених до обласної комунальної власності порушує його права, як власника спірного Будинку вчених, а тому в цій частині має бути визнана недійсною.

Профспілка працівників освіти та науки України та Львівський національний університет імені Івана Франка в своїх письмових поясненнях навели доводи тотожні доводам позивача та зазначили про обґрунтованість позовних вимог Львівської обласної організації профспілки працівників освіти та науки України.

У свою чергу Львівська обласна рада та Львівська обласна прокуратура у своїх письмових відзивах та запереченнях заперечували проти задоволення позову та зауважували, що постановою Верховної Ради України № 2168-ХІІ від 05.03.1992, якою було введено в дію Закон України «Про Представника Президента України» встановлено, що місцева державна адміністрація в областях, містах Києві і Севастополі, районах, районах міста Києва формується на базі виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів, їх відділів і управлінь. Після створення місцевої державної адміністрації діяльність виконавчих комітетів цих Рад припиняється. Їх майно, а також майно, що належить до комунальної власності області, міст Києва і Севастополя, району, району міста Києва, передається в розпорядження відповідної місцевої державної адміністрації.

Розпорядженням Представника Президента України № 31 від 07.05.1992 було утворено Львівську обласну державну адміністрацію, а розпорядженням № 48 від 14.05.1992 затверджено її склад.

Таким чином, у зв`язку з реформою державного управління та утворенням Львівської обласної державної адміністрації, припиненням виконавчих комітетів обласних рад та переходу права розпорядження комунальним майном області до обласної державної адміністрації, у складі Львівської обласної державної адміністрації розпорядженням № 48 від 14.05.1992 утворено Фонд комунального майна Львівської обласної державної адміністрації.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації № 260 від 08.07.1992 затверджено Тимчасове положення про Фонд комунального майна Львівської обласної державної адміністрації (далі - Тимчасове положення).

Пунктами 1.1., 2.1.1 Тимчасового положення було визначено, що Фонд комунального майна Львівської обласної державної адміністрації створюється на підставі розпорядження Представника Президента України у Львівській області № 48 від 14.05.1992 та ухвали Львівської обласної ради № 232 від 03.06.1992 для здійснення повноважень щодо управління комунальною власністю Львівської області; основними завданнями Фонду є здійснення управління майном, що належить до комунальної власності Львівської області, облік об`єктів комунальної власності Львівської області та визначення статусу цих об`єктів, тощо.

На виконання вказаних вище вимог чинного на той час законодавства ухвалою № 232 від 03.06.1992 Львівська обласна рада народних депутатів делегувала Львівській обласній державній адміністрації повноваження з розпорядження майном, що є у комунальній власності Львівської області.

Відтак, у зв`язку з утворенням 07.05.1992 Львівської обласної державної адміністрації, майно, що належало до комунальної власності області, було передано в розпорядження Львівській обласній державній адміністрації, у тому числі і Будинок вчених.

Саме у зв`язку з цим Будинок вчених 25.08.1992 був облікований за Фондом комунального майна Львівської обласної державної адміністрації, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи і довідкою про приналежність будинковолодіння під реєстровим номером № 6.

Крім того, рішенням № 232 від 08.10.1997 Львівська обласна рада встановила, що усі розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації з питань управління майном, що є у комунальній власності Львівської області, видані до прийняття цього рішення - вважаються погодженими.

Рішенням № 21 від 16.06.1998 Львівська обласна рада делегувала Львівській обласній державній адміністрації повноваження щодо управління об`єктами, які є в обласній комунальній власності.

Згодом, розглянувши інформацію про виконання ухвал та рішень Львівської обласної ради щодо передачі до комунальної власності Львівської обласної ради будинків і споруд, Львівська обласна рада 01.10.1998 прийняла рішення № 65, яким було визнано незадовільним стан щодо виконання ухвал і рішень обласної ради про передачу будинків і споруд до обласної комунальної власності та стан розрахунків за передане в оренду майно. Як вбачається із пункту 24 додатку до вказаного рішення організація, на балансі якої перебуває Будинок вчених, не встановлено.

Рішенням Львівської обласної ради №65 від 01.10.1998 було вкотре констатовано, що станом на 01.10.1998 року Будинок вчених відноситься до комунальної власності області без встановленого балансоутримувача.

Також відповідач та Львівська обласна прокуратура зазначають, що Рішенням, відповідно до якого в Львівської обласної ради виникло право власності на Будинок вчених, є ухвала Львівської обласної Ради народних депутатів № 236 від 04.06.1992.

Принцип реєстраційного посвідчення прав на нерухомість було передбачено у статті 182 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка передбачала, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України); державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 182 ЦК України).

Однак, частина 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який було прийнято на виконання вищевказаних норм ЦК України та який набрав чинності 03.08.2004, передбачала принцип державної реєстрації прав: «Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна».

Таким чином, Львівська обласна рада не повинна була здійснювати реєстрацію речового права на Будинок вчених з огляду на згадані вище нормативно-правові акти, адже і так визнавалась власником Будинку вчених.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У прикінцевих та перехідних положеннях Цивільного кодексу України вказано, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності 01.01.2004, а оскаржувана ухвала постановлена 04.06.1992, суд дійшов висновку що до спірних правовідносин слід також застосовувати Цивільний кодекс Української РСР в редакції чинній станом на 04.06.1992 та Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про власність».

За змістом статті 86 Цивільного кодексу УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Суб`єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об`єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об`єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами. Об`єктами права власності кооперативу (колгоспу) є будівлі, споруди, грошові та інші майнові внески його членів; виготовлена ним продукція; доходи, одержані від її реалізації та іншої діяльності, передбаченої статутом кооперативу (колгоспу), а також інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом (статті 20, 24 Закону України «Про власність»).

Згідно з частиною 1 статті 28 цього Закону об`єктами права власності громадських об`єднань, у тому числі професійних спілок, благодійних та інших громадських фондів, є майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами (положеннями).

Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок та передбачено, що професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання), яка має можливість мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення статутної діяльності профспілкових організацій (статті 1, 34 цього Закону).

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що постановою Ради Міністрів Української ССР № 641 від 22.04.1948 «Про організацію у місті Львові Будинку Вчених» Будинок вчених був переданий Львівському обкому профспілки працівників вищих шкіл, правонаступником якого, зокрема, є позивач, про що судом вказано вище.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про власність" (в редакції, що діяла станом на винесення спірної ухвали) було визначено, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти.

Згідно зі статтею 39 Закону України "Про власність" майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на державному бюджеті, належить їй на праві оперативного управління.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" (посилання на яку міститься в преамбулі спірної ухвали сесії Львівської обласної Ради від 04.06.1992 №236) було затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), а також установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Як вбачається з Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311, до нього не включено майно професійних спілок.

Встановлений перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), є виключним і до часу винесення вищезгаданої ухвали сесії Львівської обласної Ради від 04.06.1992 №236, жодних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 не вносилось. Конгресом Федерації професійних спілок України не приймалось рішення про передачу спірного будинку до комунальної власності. Матеріали справи не містять доказів протилежного.

З огляду на вказане, суд критично оцінює дії Львівської обласної ради народних депутатів щодо включення до переліку об`єктів комунальної власності Будинку вчених за адресою: місто Львів, вулиця Міцкевича, 6.

Відповідно до статті 49 Закону «Про власність» передбачено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражем, третейським судом.

Власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами Української РСР. Жодний державний орган не має права втручатись у здійснення власником, а також особами, переліченими у пункті 5 статті 48 цього Закону, їх правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження своїм майном або встановлювати не передбачені законодавчими актами Української РСР додаткові обов`язки чи обмеження. Державні органи несуть майнову відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником і зазначеними особами правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження майном в обсязі, передбаченому пунктом 4 статті 48 цього Закону (стаття 55 та 56 Закону «Про власність»).

У ст. 87 ЦК УРСР було встановлено, що соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна), власність; власність колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, власність громадських організацій.

Відповідно до статті 97 ЦК УРСР профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень). Право розпорядження майном, що є власністю профспілкових та інших громадських організацій, належить виключно профспілковим та іншим громадським організаціям.

Статтею 98 ЦК УРСР унормовано, що власністю профспілкових та інших громадських організацій є їх підприємства, будівлі, споруди, санаторії, будинки відпочинку, палаци культури, клуби, стадіони та піонерські табори з їх обладнанням, культурно-просвітницькі фонди та інше відповідне меті діяльності цих організацій майно.

Відповідно до статті 20 Закону «Про власність» професійні спілки були визнані суб`єктами права колективної власності, що обумовило реєстрацію спірного майна за позивачем під час дії цього закону саме на праві колективної власності (Реєстраційне посвідчення про об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, від 06.10.1997).

Згідно з пунктом 3, 4 Постанови Конгресу Федерації професійних спілок України від 29.01.1993 року № К-1-11 «Про власність професійних спілок», об`єктами права власності професійних спілок та їх об`єднань є майно санаторно- курортних, туристсько-екскурсійних, фізкультурно-спортивних, будівельних організацій, культурно-освітніх і навчальних закладів, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їхніми статутами (положеннями), і набуте від членських внесків або передане їм державою, підприємствами й організаціями, а також придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Майно профспілок України є загальною колективною власністю профспілкових організацій України та їх об`єднань і розподілу не підлягає.

Відповідно до пункту 5 додатку № 2 Постанови Конгресу Федерації професійних спілок України від 24.03.1993 № П-3-5 «Про переліки майна профспілок України» до майна профспілок України, що відноситься до власності галузевих профспілок належить Майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів галузевих профспілок колишнього СРСР, а також Будинки спілок, учбово-методичні центри, спортивні заклади, бази відпочинку, жилі будинки, інші об`єкти та основні фонди, що знаходяться в регіонах України.

Вказані обставини засвідчують факт того, що спірне майно належить позивачу та не були передані в комунальну власність.

З набранням чинності Цивільним кодексом України (01.01.2004) було визначено наступні форми власності: власність народу України, право приватної власності, право державної власності, право комунальної власності. Власність всіх юридичних осіб приватного права (у тому числі й профспілок) була визнана приватною (стаття 325 ЦК України).

З огляду на вказане, саме 19.04.2005 позивачем було отримане Свідоцтво про право власність та здійснено реєстрацію відповідного права власності 10.05.2005 приміщення - Будинок вчених.

За змістом статей 317, 318, 321, 328 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Протоколу № 1, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, не допускається, одночасно визнається право держави на здійснення контролю за використанням власності відповідно до загальних інтересів або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 2 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України).

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, керуючись вказаними нормами матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про те, що Львівською обласною організацією профспілки працівників освіти та науки України належними та допустимими доказами доведено неправомірність внесення Львівською обласною радою (як правонаступника Львівської обласної ради народних депутатів) Будинку вчених до переліку майна комунальної власності.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами 3, 4 статті 58 Закону Української PCP «Про місцеві Ради народних депутатів Української PCP та місцеве самоврядування» (в редакції станом на дату винесення спірної ухвали) було передбачено, що спори про поновлення порушених прав, що виникають в результаті дій чи бездіяльності органів місцевого та регіонального самоврядування, вирішуються в суді або арбітражному суді. Правові акти органів місцевого та регіонального самоврядування, прийняті ними з порушенням Конституції та законодавства України, можуть бути зупинені місцевою державною адміністрацією до вирішення питань про їх законність в судовому порядку.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, яка діє на сьогоднішній день) акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Ураховуючи викладене, встановивши, що Львівська обласна рада народних депутатів, приймаючи спірну ухвалу щодо майна, яке належить профспілкам, діяла поза межами повноважень і ця ухвала порушує права та охоронювані законом інтереси позивача у справі, суд дійшов правомірного висновку, що наявності правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, суд критично оцінює доводи відповідача та прокуратури про правовий статус спірного майна, як комунальної власності, із посиланням на відомості зазначені в інвентаризаційній справі. Так, ознайомившись із представленою суду копією, останній дійшов висновку про те, що спірне майно належить позивачу на підставі свідоцтва від 19.04.2005, про що міститься відповідний запис в інвентаризаційній справі. Натомість навпроти запису про Фонд комунального майна в графі «долі» значиться позначка - « 0», що дає підстави стверджувати про відсутність у спірного майна статусу комунального.

Крім того, посилання прокуратури на рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 130 від 26.02.1980 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність» як доказ перебування спірного майна станом на 1980 рік в комунальній власності є помилковими та безпідставними. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що присвоєння споруді статусу пам`ятки культурної спадщини місцевого значення не створює автоматичних наслідків зміни власника або правокористувача, так само, як і не створює наслідків зміни правового режиму такого майна - як то автоматичне визнання державною або комунальною власністю.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що вимога Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України про визнання недійсною ухвалу в частині підлягають задоволенню.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

За приписами статті 129 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати частково недійсною ухвалу Львівської обласної ради Х-ої сесії І-го демократичного скликання народних депутатів №236 від 04.06.1992р. "Про обласну комунальну власність" - в частині віднесення до комунальної власності приміщення за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6 (колишня вул. Міцкевича, 6) та пункту 65 Переліку будинків і споруд віднесених до обласної комунальної власності додатку до ухвали Львівської обласної ради Х-ої сесії І-го демократичного скликання народних депутатів №236 від 04.06.1992р. "Про обласну комунальну власність».

3. Стягнути з Львівської обласної ради (79008, м. Львів, вул. В. Винниченка, буд. 18; ідентифікаційний код 22340506) на користь Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України (79005, м. Львів, пр. Шевченка, буд. 7 ідентифікаційний код 02607769) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.09.2023.

Суддя Л. Г. Пукшин