РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2023Справа № 910/10481/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Груп Інтрейд»

до Державного підприємства «Завод 410 ЦА»

про стягнення 134 584,29 грн

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Груп Інтрейд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення 134 584,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору купівлі-продажу № УМТЗ-19-378/2 від 29.11.2019 у частині оплати поставленого товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути 134 584,29 грн, з яких: 80 400,00 грн основного боргу, 7 818,93 грн 3% річних, 40 737,36 грн інфляційних втрат та 5 628,00 грн штрафу.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2023 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

27.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

22.08.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу.

04.09.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про долучення доказів.

07.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та заявах про долучення доказів та про стягнення витрат на правничу допомогу та відповідачем у відзиві та клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Груп інтрейд" (продавець, постачальник, позивач) та Державним підприємством "Завод 410 ЦА" (покупець, відповідач) укладено Договір купівлі-продажу № УМТЗ-19-378/2 від 29.11.2019 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується протягом строку дії договору поставити покупцю товари, зазначені в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.

Найменування товару: підсилювач. Код ДК 021:2015 - 3471000-0.

Згідно п. 3.1. Договору, загальна сума цього договору на момент його укладення складає 80 400,00 грн у тому числі ПДВ 20%: 13 400,00 грн.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться наступним шляхом: продавець передає покупцю рахунок для оплати замовленої продукції; покупець згідно рахунку в рамках специфікації (додатку), проводить платіж, умови зазначаються в кожній специфікації окремо.

Згідно п.п. 5.1, 5.2. та 5.3. Договору строк поставки партії товару буде вказано в кожній партії окремо. Місце поставки (передачі) партії товарів буде вказано в кожній партії окремо. Умови поставки товарів буде вказано в кожній партії окремо.

За умовами п. 6.1.1. Договору, покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Дослідивши зміст укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Сторонами було підписано специфікацію № 1 до Договору за змістом якої сума товару (підсилювач УРТ-24А сер.4) становить 80 400,00 грн; умови оплати: 100% вартості товару здійснюється протягом 30 банківських днів після поставки товару та проходження вхідного контролю.

Згідно рахунку-фактури №0000109 від 29.01.2020 сума товару з ПДВ становить 80 400,00 грн.

Постачальник передав, а покупець отримав товар (підсилювач УРТ-24А сер.4) вартістю 80 400,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000029 від 04.02.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем умов Договору у частині оплати прийнятого товару, з огляду на що просить суд стягнути 134 584,29 грн. з яких: 80 400,00 грн основного боргу, 40 737,36 грн інфляційних втрат, 7 818,93 грн 3% річних та 5 628,00 грн штрафу.

Відповідач у відзиві зазначає, що розрахунок інфляційних втрат та 3% є необґрунтованим та завищеним, а також заперечує проти стягнення штрафу з огляду на виникнення обставин непереборної сили. Водночас відповідач не викладає заперечень стосовно стягнення суми основного боргу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу № УМТЗ-19-378/2 від 29.11.2019, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язався протягом строку дії договору поставити покупцю товари, зазначені в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до умов Договору та специфікації №1, оплата товару здійснюється у 100% розмірі вартості товару та здійснюється протягом 30 банківських днів після поставки товару та проходження вхідного контролю.

Судом було встановлено, що позивач передав, а відповідач прийняв товар (підсилювач УРТ-24А сер.4), що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №РН-0000029 від 04.02.2020, яка підписана представниками сторін без зауважень.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, відповідач мав сплатити вартість поставленого за видатковою накладною №РН-0000029 від 04.02.2020 товару не пізніше 18.03.2020.

Суд зазначає, що станом на дату розгляду справи, відповідачем не надано доказів сплати вартості поставленого за видатковою накладною №РН-0000029 від 04.02.2020 товару на суму 80 400,00 грн, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 80 400,00 грн, а відтак, про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 40 737,36 грн інфляційних втрат, 7 818,93 грн 3% річних, які нараховано на суму 80 400,00 грн за період з 19.03.2020 по 15.06.2020.

Відповідач у відзиві звертає увагу суду, що при перерахунку заборгованості за зазначений позивачем період, суми інфляційних втрат та 3% річних мали б становити 886,33 грн та 586,52 грн відповідно.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відтак, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період 19.03.2020-15.06.2020 (як визначено позивачем у позовній заяві), суд зазначає, що обґрунтованою сумою інфляційних втрат та 3% річних є 886,33 грн та 586,52 грн відповідно, в той час як позивачем заявлено до стягнення 40 737,36 грн інфляційних втрат та 7 818,93 грн 3% річних.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві та приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 886,33 грн та 586,52 грн відповідно.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5 628,00 грн штрафу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п. 7.3. Договору за прострочення зобов`язань за договором понад тридцять днів з винної сторони стягується штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

У свою чергу, відповідач у відзиві зазначає, що ДП «Завод 410 ЦА» не виконало в повному обсязі зобов`язань за Договором з підстав запровадження карантину та оголошення військового стану.

Відповідно до п. 8.1. Договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, пожежа, повінь, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, тощо).

Згідно п. 8.2. Договору, сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом трьох днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

За умовами п. 8.3. Договору, доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

Доказом виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч.4 ст.219 ГК України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Отже, сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2022 року № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по Договору, як і не надано обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між введенням 12.03.2020 карантинних обмежень та 24.02.2022 воєнного стану в Україні та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором.

Також, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин у строк, визначений п.8.2 Договору.

Крім того, суд зазначає, що зобов`язання з оплати прийнятого товару виникло до оголошення простою підприємства відповідача та до введення воєнного стану в Україні.

З огляду на викладене, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо наявності об`єктивних обставин, що унеможливили виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості поставленого за Договором товару.

Відтак, перевіривши розрахунок штрафу, судом встановлено, що база нарахування є обґрунтованою, а розрахунок арифметично правильним, відтак, вимога про стягнення 5 628,00 грн штрафу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, стосовно чого суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з першої заяви по суті спору (позовної заяви) орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000,00 грн.

У матеріалах справи № 910/10481/23 містяться копії наступних документів: Договір доручення про надання правової допомоги б/н від 01.02.2021, Додаткова угода №1 від 01.02.2021 та №2 від 30.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 01.02.2021, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №864 від 27.04.2011, ордер на надання правничої допомоги АР№1136988 від 15.06.2023, Акт приймання-передач наданої правової допомоги №ОУ-0000142 від 17.08.2023 до Договору про надання правової допомоги б/н від 01.02.2021, Додаток №1 до акту №ОУ-0000142 від 17.08.2023 розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, рахунок-фактура №СФ-0000142 від 17.08.2023 та платіжна інструкція №1231 від 17.08.2023.

Між Адвокатським Бюро «Сергія Жечева» (адвокатське бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Груп інтрейд» (клієнт) укладено договір-доручення про надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1 якого предметом даного договору є надання адвокатським бюро усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Згідно п. 4.2. договору, гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється Актом приймання-передачі наданої правової допомоги.

Пунктом 4.4. договору визначено, що оплата послуг здійснюється за фактом їх надання на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі наданої правової допомоги протягом 30-ти днів з дня підписання акту приймання-передачі правової допомоги або сплачується наперед.

Відповідно до Додаткова угода №1 від 01.02.2021 вартість послуги, зокрема, з підготовки позовної заяви становить 5 000,00 грн.

Згідно акту №ОУ-0000142 від 17.08.2023 адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв послугу з підготовки позовної заяви до ДП «Завод 410 ЦА» про стягнення заборгованості у розмірі 134 584,29 грн (справа №910/10481/23) вартістю 5 000,00 грн.

Клієнт сплатив адвокатському бюро 5 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1321 від 17.08.2023.

З огляду на викладене, суд зазначає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн підтверджуються належними доказами.

Згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі №914/1002/19).

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Так, відповідач зазначає, що справа №910/10481/23 є нескладною та що позивач звертався до суду з аналогічними позовами, з огляду на що позивач не був позбавлений можливості звернутись з об`єднаними позовними вимогами, що, на думку відповідача, є зловживанням позивачем процесуальними правами.

Відповідач зауважує, що подані позивачем документи не містять підтвердження підготовки їх адвокатом та що подана заява не містить належного обґрунтування суми понесених витрат.

Відтак, відповідач у клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу заперечує проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу та просить відмовити у їх задоволенні або зменшити виходячи з мінімального розміру погодинної оплати праці (оплата за 8 годин).

Водночас, суд зазначає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн підтверджуються належними доказами, а тому відхиляє доводи відповідача щодо неналежного обґрунтування суми понесених витрат.

Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру або погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Суд зазначає, що у Договорі №3/22 від 04.01.2022 визначено фіксований розмір гонорару за конкретно надану послугу (підготовки позовної заяви до ДП «Завод 410 ЦА» про стягнення заборгованості у розмірі 134 584,29 грн), відтак, у даному випадку відсутні підстави для застосування погодинної оплати.

Стосовно доводів про зловживання позивачем процесуальними правами, суд зауважує, що згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Водночас, спір у справі №910/10481/23 виник саме через невиконання відповідачем договірних зобов`язань, що зумовило необхідність звернення до суду з позовом у даній справі.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача, а загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, не виходить за розумні межі розміру гонорару, відтак, витрати позивача на правову допомогу підлягають розподілу відповідно до результатів вирішення спору в даній справі.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (03151, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 94; ідентифікаційний код: 01128297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Груп Інтрейд» (69035, м. Запоріжжя, вул. Брянська, буд.15, офіс 25; ідентифікаційний код: 41071921) 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) грн 00 коп. основного боргу, 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 52 коп. 3% річних, 886 (вісімсот вісімдесят шість) грн 33 коп. інфляційних втрат, 5 628 (п`ять тисяч шістсот двадцять вісім) грн 00 коп. штрафу, 1 745 (одна тисяча сімсот сорок п`ять) грн 02 коп. судового збору та 3 250 (три тисячі двісті п`ятдесят) грн 78 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. У іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева