ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2023 р. Справа№ 910/4000/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Універсал Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023

у справі № 910/4000/23 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Комунального підприємства "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради

до Акціонерного товариства "Універсал Банк"

про стягнення 68 259,22 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - Банк) про стягнення 68 259,22 грн, з яких 50 014,67 грн основного боргу, 263,51 грн пені, 2 602,47 грн 3% річних та 15 378,57 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов Типового індивідуального договору з постачання теплової енергії для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу.

03.04.2023 від Підприємства надійшла заява про зменшення позовних вимог, вмотивована сплатою відповідачем суми основного боргу у розмірі 50 014,67 грн, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача 263,51 грн пені, 2 602,47 грн 3% річних, 15 378,57 грн інфляційних втрат.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказана заява прийнята судом першої інстанції до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 позов Підприємства задоволено повністю та стягнуто на його користь з Банку 3% річних у розмірі 2 602,47 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 378,57 грн, пеню у розмірі 263,51 грн та 717,43 грн витрат по сплаті судового збору.

Вказаним рішенням також повернуто позивачу з Державного бюджету України 1966,56 грн судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням від 03.03.2023 №31.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності між сторонами договірних відносин, що виникли на підставі публічного договору приєднання, та надання послуг з постачання теплової енергії на вищезазначену суму основного боргу; зважаючи на встановлення судом факту прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленої позивачем теплової енергії, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені також підлягають задоволенню.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Банк звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим є необґрунтованим.

Доводи апелянта зводяться до того, що між сторонами не було укладено жодного договору про надання послуг теплопостачання до квартири №160 у будинку 11А по вулиці Кургузова у місті Вишгород Київської області; в матеріалах справи відсутні заява-приєднання до спірного договору, а також докази сплати 25.10.2022 заборгованості за вказаним правочином у розмірі 65,36 грн; відповідач сплатив спірну основну заборгованість лише після звернення Підприємства з даним позовом до суду першої інстанції; позивачем, всупереч приписів підпункту 5 пункту 3 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (Covid-19)" та постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану", неправомірно нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2023 апеляційну скаргу Банку передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., ОСОБА_1

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4000/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

12.06.2023 матеріали справи № 910/4000/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 апеляційну скаргу Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

20.06.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, яка була передана головуючому судді після виходу з відпустки 03.07.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 та вирішено здійснювати розгляд зазначеної апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено підприємству строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 24.07.2023.

Підприємство скористалося правом, наданим статтею 263 ГПК України, та подало відзив на апеляційну скаргу Банку, в якому просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, Підприємство зазначило, що 03.11.2021 між сторонами наявні договірні відносини, які склалися шляхом приєднання до умов Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830; посилання апелянта щодо неправомірного нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є необґрунтованими, оскільки положення постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 не поширюють свою дію на юридичних осіб; посилання апелянта щодо неправомірного нарахування пені є також необґрунтованими, оскільки положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (Covid-19)" стосуються виключно побутових споживачів.

Службовою запискою головуючого судді та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 13.07.2023 №708/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4000/23.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 апеляційну скаргу у справі № 910/4000/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, Рішенням Вишгородської міської ради від 06.08.2021 № 10/1 "Про безоплатне прийняття юридичної особи - Вишгородського районного Комунального підприємства "Вишгородтепломережа" та майна у комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради із спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вишгородського району», змінено назву з "Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" на "комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради", скорочену назву з "ВРКП "Вишгородтепломережа" на "КП "Вишгородтепломережа" BMP".

Відповідно до пункту 1.2. статуту підприємства - КП ''Вишгородтепломережа" BMP є правонаступником усього майна, усіх прав та обов`язків ВРКП "Вишгородтепломережа".

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Витяг з якого наявний в матеріалах справи, з 22.11.2019, Банк - став власником квартири № 160, що розміщена за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, будинок 11-А .

Починаючи з листопада 2021 року між позивачем та відповідачем договірні відносини склалися на основі публічного договору приєднання, який набрав чинності через 30 днів з моменту його розміщення на офіційному вебсайті органу місцевого самоврядування (Вишгородської міської ради) - 03.11.2021.

Вказаний договір є типовим, зміст якого затверджений постановою КМУ №830 від 21.08.2019 "Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії".

На підтвердження постачання відповідачу теплової енергії за спірний період (грудень 2019 року - січень 2023 року), за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, 11-А, позивачем надано копії актів обстеження комерційного вузла обліку.

Також, позивачем надано копії рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії по особовому рахунку №06001600 за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, 11-А. Загальна сума, яка підлягала відповідачем до сплати, по виставлених рахунках становить 50 014,67 грн.

Як вказує позивач, на підтвердження чого останнім надано банківську виписку по особовому рахунку відповідача, було частково сплачено суму заборгованості, а саме 65,36 грн.

Отже, як вказує позивач, станом на січень 2023 року за відповідачем рахується заборгованість за постачання теплової енергії по особовому рахунку 06001600 за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, 11-А у розмірі 50 14,67 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, в процесі розгляду справи відповідач надав докази сплати суми основного боргу у розмірі 50 14,67 грн, на підтвердження чого надано суду копію виписки по особовому рахунку відповідача.

03.04.2023 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, зважаючи на сплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 50 014,67 грн.

Вказана заява прийнята судом першої інстанції до розгляду, отже предметом спору є стягнення з відповідача 263,51 грн пені, 2 602,47 грн 3% річних та 15 378,57 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У своїй апеляційній скарзі Банк заперечив факт укладення між ним та позивачем договору про надання послуги з постачання теплової енергії (далі - типовий договір) до квартири №160 у будинку 11А по вулиці Кургузова у місті Вишгород Київської області, а тому між сторонами існує спір щодо наявності або відсутності між ними договірних відносин з надання послуг, що виникли на підставі Типового індивідуального договору з постачання теплової енергії для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу.

Як визначено частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи №910/4000/23 наявна копія типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022), відповідно до пункту 1 якого цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) індивідуальному споживачу. Цей договір укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутня підписана та скріплена печаткою Банку заява приєднання до умов типового договору.

Згідно з абзацом 3 частини 4 статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до пункту 4 типового договору фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви приєднання (додаток), сплата рахунку за надану послугу, факт отримання послуги.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 17) на підставі свідоцтва №1414 від 22.11.2019 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів 22.11.2019 проведена державна реєстрація права власності Банку на нерухоме майно - квартиру № 160, що розташована за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, будинок 11-А.

На підтвердження постачання відповідачу теплової енергії за спірний період (грудень 2019 - січень 2023), за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Кургузова, 11-А, позивачем надано копії актів обстеження комерційного вузла обліку (т. 1, а.с. 26-42, 44), а також копію акта прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік за вказаною адресою (т. 1, а.с. 43).

Також, позивачем надано копії рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії по особовому рахунку 06001600 за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, 11-А, квартира №160 (т. 1, а.с. 45-60), у загальному розмірі 50 014,67 грн за спірний період (грудень 2019 - січень 2023).

Крім цього, вказану заборгованість Банк повністю платив, що підтверджується копією виписки по банківському рахунку позивача за 21.03.2023 (т. 1, а.с. 81) та копіями платіжних інструкцій від 20.03.2023 №8839/1, №8839/2 (т. 1, а.с. 90, 91).

Разом із цим, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору та не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб (пункт 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України у редакціях від 21.08.2019 №830, від 08.09.2021 №1022).

Таким чином, колегія суддів відхиляє заперечення відповідача щодо відсутності зобов`язань по сплаті заборгованості за надані послуги у зв`язку з не укладенням відповідного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що Банк приєднався до умов типового договору шляхом фактичного споживання послуг та внаслідок визнання суми основної заборгованості за спірним правочином, а відтак заперечення апелянта про неукладення договору про надання послуг з постачання теплової енергії до квартири №160 у будинку 11А по вулиці Кургузова у місті Вишгород Київської області, є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах доказами.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про теплопостачання", частина 1 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно з частинами 1-3 статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Отже, приєднання відповідачем до умов вищевказаного договору було спрямоване на отримання останнім теплової енергії та одночасного обов`язку по здійсненню її оплати.

Частиною 1 статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частинами 6, 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Споживач здійснює оплату за спожиту послугу щомісяця в порядку та строки, визначені договором (пункти 36 (38) Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України у редакціях від 21.08.2019 №830, від 08.09.2021 №1022).

У відповідності до пункту 32 договору розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.

Відповідно до пункту 34 договору споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Як було зазначено раніше, станом на січень 2023 року за відповідачем рахувалася заборгованість за постачання теплової енергії по особовому рахунку №06001600 за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Кургузова, 11-А, квартира №160 у розмірі 50014,67 грн, однак була повністю сплачена відповідачем, у зв`язку з чим Підприємством подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята місцевим господарським судом.

Крім того, у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем коштів за надані послуги, позивачем нараховано до стягнення 263,51 грн пені за період прострочення з 01.01.2022 по 01.03.2023 на відповідні суми боргу згідно з наданим позивачем розрахунком.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Згідно з пунктом 45 договору у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач;

Індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За частиною 6 статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Однак, відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 №530-ІХ на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Колегією суддів встановлено, що у період, за який здійснено нарахування пені, на всій території України діяв карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" №211.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апелянта щодо неправомірного нарахування пені у розмірі 263,51 грн за період з 01.01.2022 по 01.03.2023, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної штрафної санкції не підлягають задоволенню, а рішення суду - скасуванню у відповідній частині.

Також, у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем коштів за надані послуги, позивачем нараховано до стягнення 2 602,47 грн 3% річних за період прострочення з 21.01.2020 по 02.03.2023 та 15 378,57 грн інфляційних втрат за період прострочення з лютого 2020 року по листопад 2022 року згідно з наданим позивачем розрахунком.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Колегією суддів відхиляються посилання апелянта на положення постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" (у редакції від 05.03.2022), згідно з пунктом 1 якої забороняється до припинення чи скасування воєнного стану в Україні нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, оскільки відповідачем у даній справі є юридична особа - Банк, а не фізична особа.

Посилання Банку щодо безпідставності нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 21.01.2020, так як спірний договір набрав чинність лише через 30 днів з моменту його розміщення (03.11.2021), є також необґрунтованими, оскільки Правилами надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії у попередній редакції (затверджені постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019) було передбачено, що споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору та не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб (пункт 39 вказаних Правил).

Разом із цим, колегією суддів було встановлено, що згідно з платіжними інструкціями від 20.03.2023 №8839/1, №8839/2 Банком було сплачено на користь Підприємства 52 974,84 грн (призначення платежу за лютий 2023 року).

З матеріалів справи вбачається, що за спірний період (грудень 2019 року - січень 2023 року), у Банка була наявна прострочена заборгованість у розмірі 50 014,67 грн.

Таким чином, сплативши 20.03.2023 на користь позивача 52 974,84 грн, Банк погасив наявну заборгованість за вказаний період, переплативши 2 960,17 грн.

Згідно з частиною 1 статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 36 типового договору під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості - в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу.

Оскільки у відповідача була наявна прострочена основна заборгованість, на підставі чого позивачем було нараховано 3% річних у розмірі 2 602,47 грн та інфляційні втрати у розмірі 15 378,57 грн, тому надлишково сплачені кошти у розмірі 2 960,17 грн мали б бути спрямовані на погашення пені та штрафів.

Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, а також те, що 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, Підприємство, виходячи з буквального тлумачення пункту 36, не мало права зараховувати вказану передплату в рахунок погашення компенсаційних виплат.

Таким чином, з огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання по сплаті вартості послуг з постачання теплової енергії, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів річних за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 15 378,57 грн інфляційних втрат та 2 602,47 грн 3 % річних, а відтак, вказані позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2 602,47 грн 3% річних та 15 378,57 грн інфляційних втрат, а у задоволенні пені у розмірі 263,51 грн слід відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на неправильне застосування норм матеріального права (підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 №530-ІХ) до даних правовідносин в частині нарахування пені, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 - частковому скасуванню.

Щодо суми повернутого судового збору.

Як було раніше встановлено судом, 03.04.2023 позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог на 50 014,67 грн, яка прийнята судом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, судовий збір повертається ухвалою суду за клопотанням особи.

Однак колегією суддів встановлено, що позивач ні у заяві від 03.04.2023, ні у відповіді на відзив не просив суд повернути сплачений судовий збір у зв`язку із зменшення розміру позовних вимог.

Крім цього, за розрахунком суду позивачу підлягає поверненню 1 966,61 грн судового збору (50 014,67 грн х 2684 грн / 68 259,22 грн), а не 1 966,56 грн.

У зв`язку з викладеним рішення суду першої інстанції в частині повернення судового збору також підлягає скасуванню.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 у справі №910/4000/23 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Універсал Банк" (04082, місто Київ, вулиця Автозаводська, будинок 54/19; ідентифікаційний код 21133352) на користь Комунального підприємства "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради (07301, Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, вулиця Кургузова, будинок 3-В; ідентифікаційний код 13713569) 3% річних у розмірі 2 602 (дві тисячі шістсот дві) грн 47 коп., інфляційні втрати у розмірі 15 378 (п`ятнадцять тисяч триста сімдесят вісім) грн 57 коп., та 707 (сімсот сім) грн 02 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити."

3. Стягнути з Комунального підприємства "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради (07301, Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, вулиця Кургузова, будинок 3-В; ідентифікаційний код 13713569) на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" (04082, місто Київ, вулиця Автозаводська, будинок 54/19; ідентифікаційний код 21133352) 58 (п`ятдесят вісім) грн 15 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №910/4000/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир