ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2023 р. м. Ужгород Справа № 907/280/23

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Ужгородської окружної прокуратури, м Ужгород в інтересах держави

в особі

позивача 1 Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, м Ужгород

позивача 2 Закарпатської обласної ради, м Ужгород

позивача 3 Західного офісу Держаудитслужби, м. Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут», м Ужгород

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 111 588,17 грн безпідставно сплачених коштів

За участю представників:

прокуратури

позивачів не з`явилися;

відповідача не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Ужгородська окружна прокуратура діючи в інтересах держави в особі Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, Закарпатської обласної ради та Західного офісу Держаудитслужби звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Закарпатгаз Збут у якій просить визнати недійсними Додаткові угоди №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 до Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020 та стягнути 111 588,17 грн безпідставно сплачених коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні додаткові угоди укладені без належних підстав (обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни природного газу упродовж вересня - листопада 2020 року), чим порушено норми статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та умови Договору.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/280/23 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023.

Ухвалою від 18.04.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив підготовче засідання на 16.05.2023.

Підготовче засідання 16.05.2023 не відбулося через отримання повідомлення про замінування будівлі суду, про що керівником апарату суду складено акт №02-07/22 від 16.05.2023. Відтак ухвалою від 16.05.2023 суд повідомив учасників справи про те, що наступне підготовче засідання відбудеться 07.06.2023.

У підготовчому засіданні 07.06.2023 оголошувалася перерва до 05.07.2023 з огляду на задоволення клопотання прокурора та представника позивача про відкладення підготовчого засідання з метою надання заперечення на відповідь на відзив.

За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою суду від 05.07.2023 постановлено підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 27.07.2023.

В судовому засіданні 27.07.2023 прокурор та представник відповідача надали свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог та з метою надання учасникам справи можливості підготуватися до судових дебатів в судовому засіданні оголошено перерву до 11.09.2023.

В судове засідання 11.09.2023 учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у встановленому законом порядку.

Від відповідача 11.09.2023 надійшло суду клопотання без номеру та дати про долучення заключного слова, за змістом якого ТОВ «Закарпатгаз Збут» повідомляє про неможливість з`явитися в судове засідання у зв`язку з участю в розгляді справи №907/645/22 у Західному апеляційному господарському суді. В той же час, Товариством надано суду в письмовому вигляді заключне слово в дебатах у даній справі, за змістом якого в задоволенні позовних вимог відповідач просить відмовити в повному обсязі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до наведених приписів процесуального закону та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, беручи до уваги, що явка учасників справи в судове засідання 11.09.2023 судом не визнавалася обов`язковою, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція прокурора.

Позовні вимоги обґрунтовані нікчемністю додаткових угод №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 та недійсністю додаткових угод №4від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, №10 від 12.10.2020, №11 від 03.11.2020, №12 від 05.11.2020 до укладеного між відповідачем та позивачем 1 Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020, як таких, що укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з підвищенням означеними додатковими угодами без визначених законодавством підстав ціни товару в розмірі, що перевищує 10% встановленої в договорі про закупівлю, зі зменшенням, відповідно, обсягів постачання.

У зв`язку з наведеним прокурор зазначає, що розмір безпідставно (зайво) отриманих відповідачем коштів від позивача 1 в якості оплати вартості поставленого останньому природного газу, як різниця між фактично сплаченою Споживачем вартістю природного газу та сумою, яку він повинен був сплатити без врахування зміненої означеними додатковими угодами ціни 1 м.куб. природного газу, становить 111 588,17 грн, які просить стягнути з відповідача у справі.

Письмові пояснення позивачів.

Позивачами 1 та 2 не подано суду жодних пояснень щодо предмету позовних вимог у даній справі.

В той же час, від позивача 3 08.05.2023 надійшли письмові пояснення №130713-15/1163-2023 від 08.05.2023 відповідно до яких Західний офіс Держаудитслужби зазначає, що моніторинг закупівлі та перевірку закупівель органи державного фінансового контролю здійснюють за наявності підстав та у порядку, визначених частиною другою статтею 8 Закону України «Про публічні закупівлі» та Порядку проведення перевірок закупівель Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2023 року №631 (зі змінами).

Такі заходи, на які уповноважені органи державного фінансового контролю відповідно до встановлених норм пунктів 8, 10 статті 10 Закону №2939-XII здійснюються виключно за результатами відповідних заходів державного фінансового контролю.

Пояснює, що заходи державного фінансового контролю в Ужгородському науковому ліцею Закарпатської обласної ради стосовно дотримання законодавства у сфері публічних закупівель під час закупівлі «Природного газу» за ідентифікатором UA-2019-12-19-001860-b (інспектування, аудит, моніторинг закупівлі та перевірка закупівлі) не проводилися, отже Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області не може набути статусу позивача у відповідній справі, про що прокурора було повідомлено листами Держаудитслужби.

Резюмуючи викладене, Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області не підтримує вищевказану позовну заяву Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області, оскільки орган державного фінансового контролю відповідно до норм пунктів 8, 10 статті 10 Закону № 2939-XII уповноважений звертатися до суду в інтересах держави лише до підконтрольної установи та за результатами проведених заходів державного фінансового контролю.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач у поданому суду відзиві на позовну заяву від 12.05.2023 заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до п. 3.1. Договору розрахунки за поставлений Споживачеві газ здійснюються за цінами, що вільно встановлюються між Постачальником та Споживачем. Підписуючи цей Договір Споживач підтверджує, що ознайомлений з тим, що протягом дії договору ціна на газ може змінюватися, про що сторони укладатимуть відповідні додаткові угоди.

У зв`язку з наведеним, зазначає, що підписавши Договір з визначеними в ньому умовами, зокрема і умови передбачені пунктом 3.1 договору, сторони реалізували закріплений у цивільному законодавстві принцип свободи договору.

Доводи прокурора про нікчемність додаткових угод №2 та №3 до Договору за позицією відповідача спростовуються положеннями ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», за якими допускається зміна ціни за одиницю товару не більше 10% у разі коливання ціни товару на ринку, а відповідно позиції Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, викладеної у листі від 27 жовтня 2016 року № 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю залежно від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахування попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю, та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. Водночас внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обгрунтованим та документально підтвердженим. При цьому способу такого підтвердження та переліку органів/установ/організації, які можуть надати таке підтвердження, у Законі України «Про публічні закупівлі» не передбачено.

Таким чином, відповідач вважає, що сторонами вносилися зміни до договору в частині збільшення ціни природного газу згідно з п. 3.1. договору та на підставі і у чіткій відповідності до вказаної норми п.2 ч.4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Пояснює, що на підтвердження коливання і росту ціни на природний газ в період укладання додаткових угод ТОВ «Закарпатгаз Збут» надавало споживачу Ужгородському науковому ліцею Закарпатської обласної ради у повній відповідності до п.4 ст. 36 ЗУ «Про публічні закупівлі» довідки Закарпатської торгово-промислової палати, в яких міститься інформація щодо середньозваженої ціни природного газу на дату, визначену в довідках (за даними ТБ «Українська енергетична біржа») та інформація про зміну цін на ринку постачання природного газу у бік збільшення.

З аналізу наявної у вказаних довідках інформації можна прослідкувати динаміку ціни та встановити факт наявності коливання ціни на природний газ з моменту реєстрації конкурсної пропозиції до моменту укладення додаткових угод, відтак, довідки Закарпатської торгово-промислової палати відповідач вважає належним документальним підтвердженням такого коливання за відсутності встановлених договором чи нормативних вимог до форм та способів такого підтвердження.

Беручи до уваги наведене, вважає, що збільшення ціни природного газу відбувалося в законодавчо визначених межах та за наявності достатніх і документально підтверджених підстав, а відтак, прокурором не доведено наявності порушення вимог ч. 4 ст. 36 Закону України «Пpo публічні закупівлі» при укладанні додаткових Угод №№2, 3 у зв`язку з чим доводи прокурора про нікчемність вказаних додаткових угод не знайшли свого підтвердження та є безпідставними.

В частині позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №4-12 відповідач вважає неналежними посилання прокурора на ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону його нова редакція (чинна з 19.04.2020) не підлягає до застосуванню в частині внесення змін до Договору.

Крім того, звертає увагу, що при подачі позову до суду прокурором безпідставно не визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі, а також не наведено обставин нездійснення уповноваженими органами наданих їм повноважень у сфері закупівель.

Відповідь на відзив.

Прокурор згідно з поданою суду відповіддю на відзив №07.53-107-4136 вих-23 від 29.05.2023 (вх. №02.3.1-02/3946/23 від 30.05.2023) викладено власні аргументи та міркування на спростування заперечень проти позову, які зазначені відповідачем у відзиві на позов.

Так, з посиланням на постанову Верховного суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, прокурор звертає увагу, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює та робить непрозорою процедуру відкритих торгів, а обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод е недобросовісною діловою практикою з боку Продавця.

Наводить прокурор також аргументи щодо наявності підстав для представництва в спірних правовідносинах інтересів держави та подання позову в особі трьох позивачів.

Заперечення.

Відповідачем не подано суду заперечення в розумінні ст. 167 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

03 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут» (надалі ТОВ «Закарпатгаз Збут» та/або Постачальник, та/або відповідач) та Комунальною установою «Ужгородська загальноосвітня спеціалізована школа-інтернат з поглибленим вивченням окремих предметів» Закарпатської обласної ради (надалі Споживач) за наслідками проведення закупівлі UA-2019-12-19-001860-b (оголошення про проведення закупівлі від 19.12.2019, протокол розкриття тендерних пропозицій від 09.01.2020) був укладений Договір постачання природного газу для потреб споживача, що не є побутовим № 41DB887-430-20 (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2020 році природний газ, а Споживач, в свою чергу, зобов`язався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором (п. 1.1. Договору).

Згідно з п.п. 1.2., 1.3. Договору річний плановий обсяг постачання газу до 222 000 м.куб. та сторонами визначено плановий обсяг споживання природного газу в помісячному розрізі.

Відповідно до п. 3.6. Договору, загальна сума Договору складається із місячних сум вартості газу, поставленого Споживачу і на день укладення Договору становить 1 158 840,00 грн.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 5,22 грн (з ПДВ).

Місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу, та загального обсягу фактично поставленого (спожитого) газу, визначеного згідно з розділом ІІ Договору (п. 3.5. Договору).

У розділі 4 Договору сторони погодили порядок та умови проведення розрахунків.

Так, згідно з п. 4.1 Договору розрахунковий період для оплати за Договором становить один газовий місяць.

Відповідно до п. 4.2. Договору оплата газу за Договором здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами у національній валюті України гривні в наступному порядку:

- внести оплату 50 % від вартості запланованих місячних обсягів до 15 числа та здійснити наступну оплату в розмірі 50 % за спожитий природний газ в поточному місяці до 30 (31) числа місяця поставки газу. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати Споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці;

- у разі збільшення в установленому порядку підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду Споживач здійснює оплату вартості додатково заявлених обсягів газу в п`ятиденний строк після збільшення цього обсягу.

- остаточний розрахунок за фактично переданий Постачальником газ здійснюється Споживачем до 10 (десятого) числа, наступного за звітним місяця.

Згідно з п. 4.3. Договору датою оплати (здійснення розрахунку) є дата зарахування коштів на банківський рахунок Постачальника.

Порядок та умови постачання, приймання та обліку газу визначено у розділі ІІ договору.

Так, згідно з п. 2.2. Договору обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (пункт 4.1. Договору), що підлягає оплаті Споживачем, визначається на межі балансової належності між Оператором ГРМ/Оператором ГТС та Споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку, зокрема, лічильників газу, визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу/транспортування природного газу, укладеного між Оператором ГРМ/Оператором ГТС та Споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 (далі Кодекс ГРМ).

Положеннями п. 2.7. Договору сторонами погоджено, що визначення (звіряння) фактичного обсягу поставленого (спожитого) природного газу між Сторонами здійснюється в наступному порядку:

- за підсумками розрахункового періоду Споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати Постачальнику копію відповідного акта про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між Оператором ГРМ та Споживачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ/Кодексу ГТС;

- на підставі отриманих від Споживача даних та/або даних Оператора ГРМ Постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає Споживачу два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником Постачальника;

- Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути Постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником Споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу;

- у випадку ненадання Споживачем до 10 числа місяця, наступного за звітним, підписаного Споживачем акта приймання-передачі газу, обсяг постачання (споживання) газу встановлюється Постачальником в односторонньому порядку, на підставі даних Оператора ГРМ. Споживач в такому разі не позбавлений права звернутись до суду за вирішенням спору з приводу обсягів спожитого газу. До прийняття рішення судом та набрання таким рішенням законної сили, обсяг спожитого газу та вартість послуг з його постачання встановлюється відповідно до даних Постачальника.

Відповідно до п. 9.1. Договору, Цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) Сторін і діє в частині постачання газу з 01.02.2020 до 31.12.2020, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

При цьому, відповідно до положень Статуту Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, затвердженого рішенням Закарпатської обласної ради 28.07.2022 №639, останнє є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Комунальної установи «Ужгородська загальноосвітня спеціалізована школа-інтернат з поглибленим вивченням окремих предметів» Закарпатської обласної ради.

Судом встановлено також, що протягом строку дії Договору між його сторонами були укладені такі додаткові угоди:

- додаткова угода № 2 від 26.02.2020 про зміну ціни природного газу з лютого 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 5,742 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 3 від 02.03.2020 про зміну ціни природного газу з лютого 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 6,3162 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 4 від 21.09.2020 про зміну ціни природного газу з вересня 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 5,3502803 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 5 від 22.09.2020 про зміну ціни природного газу з вересня 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 5,8853083 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 6 від 23.09.2020 про зміну ціни природного газу з вересня 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 6,1538912 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 8 від 07.10.2020 про зміну ціни природного газу з жовтня 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 6,703383 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 9 від 08.10.2020 про зміну ціни природного газу з жовтня 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 7,3737212 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 10 від 12.10.2020 про зміну ціни природного газу з 01.10.2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 7,8638912 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 11 від 03.11.2020 про зміну ціни природного газу з листопада 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 8,25 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 12 від 05.11.2020 про зміну ціни природного газу з листопада 2020 року шляхом викладення п. 3.2. Договору в новій редакції, за якою ціна за 1 м.куб. природного газу з урахуванням компенсації вартості послуги доступу до потужності становить 8,8498912 грн (з ПДВ).

Вказані додаткові угоди містять посилання на зміну закупівельної вартості природнього газу, що за позицією відповідача підтверджується долученими прокурором до позову ціновими довідками Закарпатської торгово-промислової палати № Ц-12 від 05.02.2020, №-76 від 01.10.2020, №Ц-79 від 05.10.2020, № Ц-80 від 08.10.2020, № Ц-95 від 12.11.2020.

Судом встановлено та учасниками справи визнається, що на виконання умов Договору Постачальник поставив, а Споживач прийняв природний газ в обсязі 41 195,04 м.куб., а саме:

- в лютому 2020 року 10 277,44 м.куб. природного газу за ціною 5,2636 грн (без ПДВ) за 1 м.куб. на суму 64 914,37 грн, що підтверджується рахунком на оплату №60006726 від 03.03.2020;

- в березні 2020 року 3431,16 м.куб. природного газу за ціною 5,2636 грн (без ПДВ) за 1 м.куб. на суму 21 671,89 грн, що підтверджується рахунком на оплату №60009770 від 06.04.2020, актом приймання-передачі природного газу від 06.04.2020;

- в жовтні 2020 року 3322,36 м.куб. природного газу за ціною 6,5532426 грн (без ПДВ) за 1 м.куб. на суму 26 126,68 грн, що підтверджується рахунком на оплату №60022753 від 05.11.2020;

- в листопаді 2020 року 10 452,28 м.куб. природного газу за ціною 7,38 грн (без ПДВ) за 1 м.куб. на суму 77 137,83 грн, що підтверджується рахунком на оплату №60026056 від 04.12.2020;

- в грудні 2020 року 13 711,80 м.куб. природного газу за ціною 7,3749093 грн (без ПДВ) за 1 м.куб. на суму 26 126,68 грн, що підтверджується рахунком на оплату №60022753 від 05.11.2020.

Встановлено також, що Споживачем здійснено оплату за отриманий природний газ в повному обсязі, на загальну суму 326 626,28 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 108 від 03.03.2020 на суму 64 914,37 грн, №187 від 14.04.2020 на суму 10 732,40 грн, №199 від 23.04.2020 на суму 10 939,49 грн, №671 від 05.11.2020 на суму 22 626,68 грн, №676 від 05.11.2020 на суму 3500,00 грн, №780 від 04.12.2020 на суму 92 565,40 грн, №873 від 22.12.2020 на суму 115 847,94 грн, №745 від 22.12.2020 на суму 5500,00 грн.

Стверджуючи про безпідставність та незаконність внесених сторонами в Договір змін в частині збільшення вартості природного газу та, відповідно, нікчемність внесених в Договір змін відповідно до додаткових угод № 2 від 26.02.2020, № 3 від 02.03.2020 до Договору, у зв`язку з їх укладенням з порушенням приписів ст. 36 Закону України Про публічні закупівлі (в редакції до 19.04.2020), а також недійсність додаткових угод №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 до Договору відповідно до ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції після 19.04.2020), прокурор просить такі додаткові угоди визнати недійсними та в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом реституції - стягнути з відповідача зайво сплачені позивачем 1, як Споживачем, грошові кошти за придбаний у період з лютого 2020 року по грудень 2020 року включно природний газ в загальній сумі 111 588,17 грн.

Означена сума прокурором обрахована як різниця між фактично сплаченою позивачем 1 вартістю природного газу відповідно до його ціни, яка визначалася відповідно до нікчемних та недійсних додаткових угод до Договору та встановленою Сторонами в Договорі вартістю природного газу (5,22 грн за 1 м.куб. з ПДВ), яка повинна була оплачуватися позивачем 4 на користь відповідача з врахуванням недійсності внесених в Договір змін щодо збільшення вартості природного газу.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено суб`єктний склад позивачів у складі Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, Закарпатської обласної ради та Західного офісу Держаудитслужби.

В обґрунтуванні наявності підстав для представництва та необхідність захисту інтересів держави прокуратура зазначає, що Комунальна установа «Ужгородська загальноосвітня спеціалізована школа-інтернат з поглибленим вивченням окремих предметів» Закарпатської обласної ради засновником якої є Закарпатська обласна рада, шляхом укладення оспорюваних додаткових угод порушила вимоги чинного законодавства, принципи максимальної ефективності та економії, недискримінації учасників, які призвели до безпідставної зміни істотних умов договору та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів.

При цьому, за позицією прокурора, бездіяльність Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради (правонаступника Комунальної установа «Ужгородська загальноосвітня спеціалізована школа-інтернат з поглибленим вивченням окремих предметів» Закарпатської обласної ради), самого органу місцевого самоврядування Закарпатської обласної ради та Західного офісу Держаудитслужби, як органу, що уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, в частині невизнання недійсними додаткових угоду до Договору та нестягнення з Постачальника зайво отриманих коштів за Договором порушує економічні інтереси держави не відповідає суспільному інтересу, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Західного офісу Держаудитслужби в суді, відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Ужгородська окружна прокуратура звернулася з листом №07.53-104-6410 вих-22 від 06.10.2022 до Західного офісу Держаудитслужби з проханням надати інформацію, зокрема, про вжиті заходи правового характеру з метою захисту інтересів держави в частині забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції.

На адресу Ужгородської окружної прокуратури Західний офіс Держаудитслужби надіслав у відповідь лист №130717-17/2506-2022 від 19.10.2022, в якому повідомлено прокурора, що заходи державного фінансового контролю щодо спірної закупівлі UA-2019-12-19-001860-b органами Держаудитслужби не проводилися, а відтак, у Західного офісу Держаудитслужби відсутні правові підстави для подання позовної заяви.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993 № 2939-XII (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2939-XII).

За ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України").

Відповідно до п. 8 абз. 1 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства.

Згідно з п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 (із змінами) (далі - Положення) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Положеннями абз. 3 п.п. 9, п. 4 Положення визначено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Водночас, згідно з п.п. 20 п. 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, в тому числі, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Згідно з підпункту 3 пункту 4 цього ж Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель.

Відповідно до вказаного Положення Державна аудиторська служба України вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп.9 п.4 Положення).

За встановлених в даній справі обставин, які не заперечуються учасниками справи, у спірних правовідносинах заходи державного фінансового контролю органами Держаудитслужби не вживалися, моніторинг закупівлі UA-2019-12-19-001860-b, в тому числі й на предмет внесення змін та виконання Договору, укладеного внаслідок такої закупівлі Західним офісом Держаудитслужби не проводився, а відтак, такий орган не набуває статусу позивача, у нього не виникло право на звернення у суд із даним позовом.

Означені висновки за схожих обставин викладені в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18.

З урахуванням викладеного, в задоволенні позовних вимог Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби належить відмовити, позаяк встановлено відсутність порушених прав означеного позивача внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод до Договору, а заявлення таких позовних вимог Офісом без попереднього проведення заходів державного фінансового контролю спірної закупівлі є передчасним.

В той же час, прокурором позивачами у даній справі визначено також Ужгородський науковий ліцей Закарпатської обласної ради та Закарпатську обласну раду з посиланням на їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави, які полягають у забезпеченні реалізації принципів регулювання бюджетних відносин під час здійснення публічних закупівель.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради та Закарпатської обласної ради в суді, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Ужгородська окружна прокуратура звернулася з листами-запитами №07.53-104-6587 вих-22 від 14.10.2022 та №07.53-107-580 вих-23 від 25.01.2023 до Ужгородського наукового ліцею з проханням надати докази щодо виконання Договору, внесення до нього змін та зазначити інформацію чи звертався Ліцей з позовною заявою про визнання недійсними додаткових угод до Договору чи про стягнення безпідставно отриманих коштів.

На адресу Ужгородської окружної прокуратури Ужгородський науковий ліцей Закарпатської обласної ради листами №01-19638 від 26.10.2022 та №01-19/50/1 від 02.02.2023 надав запитувані прокурором документи та повідомив, що з позовною заявою до ТОВ «Закарпатгаз Збут» про визнання додаткових угод недійсними не зверталися.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, прокурор у позовній заяві та згідно з поясненнями в судовому засіданні стверджував, що у спірних правовідносинах Ліцей наділений владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів обласного бюджету та стороною Договору.

Відповідно до п. 1.1. Статуту Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, затвердженого рішенням Закарпатської обласної ради №639 від 28.07.2022 (надалі Статут), Ліцей є закладом спеціалізованої освіти ІІ-ІІІ ступенів наукового профілю, який забезпечує права дітей на здобуття повної загальної середньої освіти, і знаходиться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області.

Засновником Ужгородського наукового ліцею є Закарпатська обласна рада; Галузевий орган управління відповідний структурний підрозділ Закарпатської обласної державної адміністрації; Уповноважений орган управління майном Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради (п. 1.3. Статуту).

Пунктом 1.6. Статуту визначено, що Ужгородський науковий ліцей є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в установах банків та територіальному управлінні Державної казначейської служби України в Закарпатській області, бланк, круглу печатку та штампи зі своїм найменуванням та символікою, необхідні для організації своєї роботи, інші необхідні реквізити, ідентифікаційний номер.

За змістом п. 1.10. Статуту Ужгородський науковий ліцей може від свого імені укладати договори., набувати майнових і немайнових прав, нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем у судах загальної юрисдикції.

Ужгородський науковий ліцей самостійно приймає рішення і здійснює діяльність у межах своїх повноважень, передбачених чинним законодавством України та цим Статутом (п. 3.1. Статуту).

Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. Статуту Управління Ужгородським науковим ліцеєм здійснюється її Засновником (Закарпатською обласною радою), уповноваженим органом управління, керівником закладу освіти (директором), педагогічною радою та вищим колегіальним органом громадського самоврядування. Органом управління Ужгородського наукового ліцею є Засновник - Закарпатська обласна рада.

За змістом п. 6.6. Статуту безпосереднє управління Ужгородським науковим ліцеєм здійснює директор, який відповідно до п.п. 6.14., 6.15.2. Статуту є представником у відносинах із державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами і діє без доручення в межах повноважень, передбачених законами України та іншими чинними законодавчими актами, укладає угоди (договори, контракти) з фізичними та/або юридичними особами відповідно до своєї компетенції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 55, частини першої статті 63 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону № 280/97-ВР комунальне підприємство, створене органом місцевого самоврядування, є господарською організацією, учасником господарських відносин, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Тобто, Ужгородський науковий ліцей у спірних правовідносинах є виключно стороною договору, не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 295/4481/16-ц та від 16.05.2018 у справі № 638/11634/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

В частині доводів прокурора про повноваження Ліцею як розпорядника бюджетних коштів та, у зв`язку з цим, наявність підстав для представництва інтересів держави саме в особі Ліцею, слід зазначити наступне.

За висновками Верховного суду, викладеними у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями Бюджетного кодексу України (надалі БК України) та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок).

Відповідно до статті 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку).

Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (підпункт 6.22)).

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини першої статті 2 БК України).

Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

Аналізуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 дійшла висновку, що заклад освіти у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі природного газу за Договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (постанова Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19 (підп. 6.49).

Водночас, відповідач у даній справі ТОВ «Закарпатгаз Збут» є суб`єктом господарювання, а метою його діяльності як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів і одержання прибутку відповідно до частини другої статті 3 ГК України.

Згідно із частиною четвертою статті 48 БК України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

З урахуванням викладеного, у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду, викладені у підпунктах 6.27-6.29 постанови від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, підпунктах 6.30-6.32 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, підпункті 8.30 постанови від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, у зв`язку з чим позов Ужгородської окружної прокуратури в цій частині підлягає залишенню без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

Стосовно позову, поданого Ужгородською окружною прокуратурою в інтересах держави, в особі Закарпатської обласної ради суд зазначає наступне.

Підставою позовних вимог у цій справі прокурор зазначає, що сторони Договору всупереч інтересам держави, без будь-яких належних підстав та з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» уклали нікчемні та недійсні додаткові угоди, якими суттєво збільшили ціну за одиницю товару, що призвело до нераціонального та неефективного використання 111 588 17 грн з обласного бюджету, що не відповідає меті цього Закону та гарантованим державою принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі за бюджетні кошти. При цьому правовідносини, пов`язані з використанням коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес, а витрачання цих коштів за нікчемними угодами такому інтересу не відповідає і порушує права та інтереси територіальної громади в особі Ради, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджувані порушення.

Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно з ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною другою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частинами другою та четвертою статті 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

За висновками КГС ВС, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На території Закарпатської області таким органом місцевого самоврядування є Закарпатська обласна рада.

За встановленими у даній справі обставинами Закарпатська обласна рада є засновником Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, управляє закріпленим за ним майном, затверджує обласний бюджет, з якого фінансується цей комунальний заклад, і наділена повноваженнями контролю за виконанням бюджету. Школа підпорядкована Раді (засновнику), а органом управління цим закладом відповідно до делегованих повноважень є управління.

У вже згадувані постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду за подібних обставин справи зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб в даній справі мешканців Закарпатської області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади Закарпатської області.

З урахування викладеного, оскільки засновником Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради та власником його майна є територіальна громада Закарпатської області в особі Закарпатської обласної ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання Ліцеєм коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, суд висновує, що Закарпатська обласна рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі. Схожі висновки викладені у постановах КГС ВС від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33).

У контексті заявлених прокурором позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь Ліцею суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у пункті 56 постанови від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, де вказано, зокрема, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Разом із цим відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Так, Закарпатською окружною прокуратурою в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 13.02.2023 №07.53-107-1092 вих-23 пропоновано Закарпатській обласній раді в строк до 01.03.2023 вжити заходів щодо належного захисту інтересів держави та подання до суду позовної заяви про визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів та з повідомленням, що в протилежному випадку з метою захисту інтересів держави прокурором будуть вживатися заходи представницького характеру шляхом подання позовної заяви.

Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що Закарпатською обласною радою не здійснюється захист інтересів держави у спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави.

Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Щодо спірних правовідносин.

За положеннями ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст.509,526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України).

Підставою позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 до Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020 та стягнення безпідставно (надмірно) сплачених грошових коштів прокурор визначає положення Закону України «Про публічні закупівлі», які були чинні на час внесення змін до Договору.

Враховуючи, що Договір поставки природного газу №С/129-20 від 11.02.2020, який позивачем визначено в якості підстави заявленого позову, укладено сторонами за наслідком проведеної відповідачем публічної закупівлі за бюджетні кошти, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України «Про публічні закупівлі».

Як передбачено ст. 1 Закону України Про публічні закупівлі договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України Про публічні закупівлі (у редакції, яка діяла на момент укладення Договору) замовниками є органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб`єкта господарювання; наявність спеціальних або ексклюзивних прав.

Відповідно до ст. 36 Закону України Про публічні закупівлі (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч. 2 ст. 189 ГК України визначено, що ціна є істотною умовою господарського договору.

За встановленими у даній справі обставинами, в момент підписання сторонами Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020 між ними досягнуто згоди щодо істотних умов предмета закупівлі, зокрема, обсягу закупівлі, ціни предмета закупівлі, встановивши останню в розмірі 5,22 грн з 1 м.куб. (з ПДВ).

Водночас, до Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020 протягом строку його дії сторонами укладено ряд додаткових угод.

Надаючи оцінку доводам прокурора про нікчемність додаткових угод №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 та недійсність додаткових угод №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 як таких, що укладені з порушенням вимог чинного на час їх укладення законодавства України про публічні закупівлі, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі, зокрема, його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 цього Закону.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.02.2020 у справі № 913/166/19.

Збільшення ціни закупівлі товару у договорі закупівлі товару сторонами договору повинно бути доведено та документально підтверджено факт коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення за період з дати укладення відповідно основного договору до дати укладення Додаткової угоди №1, від дати укладення Додаткової угоди №1 до дати укладення Додаткової угоди №2, від дати укладення Додаткової угоди №2 до дати укладення Додаткової угоди №3 і так далі.

Як встановлено вище, наслідком внесення сторонами змін до Договору стало збільшення ціни 1 м.куб. природного газу, а саме:

- додатковою угодою № 2 від 26.02.2020, сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 5,22 грн до 5,742 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 3 від 02.03.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 5,742 грн до 6,3162 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 4 від 21.09.2020 сторонами зменшено ціну 1 м.куб. природного газу з 6,3162 грн до 5,3502803 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 5 від 22.09.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 5,3502803 грн до 5,8853083 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 6 від 23.09.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 5,8853083 грн до 6,1538912 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 8 від 07.10.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 6,1538912 грн до 6,703383 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 9 від 08.10.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 6,703383 грн до 7,3737212 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 10 від 12.10.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 7,3737212 грн до 7,8638912 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 11 від 03.11.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 7,8638912 грн до 8,25 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 12 від 05.11.2020 сторонами збільшено ціну 1 м.куб. природного газу з 8,25 грн до 8,8498912 грн (з ПДВ).

Підставою внесення означених змін в Договір відповідно до пояснень відповідача та долучених прокурором до позовної заяви доказів, зокрема, листа-відповіді Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради №01-19/20/1 від 02.02.2023 сторонами Договору визначено цінові довідки Закарпатської торгово-промислової палати про вартість природного газу № Ц-12 від 05.02.2020, №-76 від 01.10.2020, №Ц-79 від 05.10.2020, № Ц-80 від 08.10.2020, № Ц-95 від 12.11.2020.

При цьому, вказані довідки критично оцінюються судом, позаяк такі не містять інформації щодо коливання ціни на природний газ, що за змістом вищенаведених приписів ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на час укладення Договору) є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. У вказаних документах лише визначено вартість природного газу на конкретну дату та не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення; у них відсутній аналіз вартості ціни газу на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни природного газу на ринку, відтак наведені документи не можуть вважатися належним обґрунтуванням для зміни істотних умов договору.

Більше того, всі означені довідки Закарпатської торгово-промислової палати містять відмінні відомості щодо ціни природного газу за один період, висновки Закарпатської торгово-промислової палати №-76, №Ц-79, № Ц-80 із зазначенням різної ціни природного газу видані з різницею в один календарний тиждень (з 01.10.2020 по 08.10.2020), що не може не ставити під сумнів достовірність інформації, яка в них зазначена, а відповідно до примітки 3 цінових довідок № Ц-12 від 05.02.2020, №-76 від 01.10.2020, №Ц-79 від 05.10.2020, № Ц-80 від 08.10.2020, № Ц-95 від 12.11.2020, вони носять виключно інформативний характер і не можуть розглядатися як підтверджуючий документ.

Разом з тим, як вбачається з долучених прокурором до позовної заяви Середньозважених цін місячного ресурсу природного газу за результатами електронних біржових торгів на Українській енергетичній біржі станом на 24.02.2023 протягом ІІІ кварталів 2020 року (січень-вересень) ціни на природний газ показували тенденцію до зниження з незначним підвищенням протягом жовтня-грудня 2020 року.

В той же час, в ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на час укладення сторонами Договору) визначалося, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;

5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);

6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що наявність факту збільшення ціни за одиницю товару за змістом вищенаведених приписів ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.

Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Аналогічна правова міститься у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/4474/17, постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2014 у справі №904/3255/13.

Крім того, переглядаючи вказані справи за касаційними скаргами відповідачів, Верховний Суд погодився із висновками судів апеляційної інстанції, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Суд звернув увагу, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

Так, Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 зазначив, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, що діє з 19.04.2020), а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %.

Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод), а підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку Продавця.

Відповідна правова позиція послідовно викладається у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21; від 09.06.2022 № 927/636/21; від 31.05.2022 № 927/515/21; від 25.11.2022 № 927/563/20.

З урахуванням наведеного, відхиляються судом заперечення відповідача з посиланням на лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 №3302-06/34307-06 щодо застосування 10% підняття ціни кожного разу при зміні умов договору та про те, що така ціна, як наслідок, може підніматися і більше 10% від зазначеної в договорі про закупівлю.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами без будь-яких належних на те підстав, без жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо коливання ціни на електричну енергію та щодо підвищення ціни на природній газ, в порушення норм Закону України "Про публічні закупівлі" та положень укладеного договору, укладено додаткові угоди згідно яких збільшено ціну за одиницю товару (1 м.куб.).

За змістом п. ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на час укладення сторонами Договору) договір про закупівлю є нікчемним у разі, зокрема, його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.

В той же час, Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель», який введено в дію з 19.04.2020 року норми Закону України «Про публічні закупівлі» викладено в новій редакції.

Зокрема, за змістом нової редакції ч.ч. 5, 6 ст. 41 означеного Закону істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.

Водночас, пункт 6 Розділу Х Прикінцеві та перехідні положення зміненої редакції Закону України «Про публічні закупівлі» визначає, що Договори про закупівлю, укладені у порядку та на умовах, установлених до введення в дію цього Закону, виконуються в повному обсязі до закінчення строку, на який такі договори були укладені. Зміни до таких договорів вносяться у порядку та на умовах, встановлених до введення в дію цього Закону.

З урахуванням наведеного, до правовідносин, що виникли з укладеного між сторонами Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020 застосовуються положення попередньої редакції Закону України «Про публічні закупівлі» (чинної до 19.04.2020 року), в тому числі й ті, що регулюють порядок та умови внесенні змін до такого договору про закупівлю, включаючи правові підстави, можливість їх внесення, та визначені ст. 37 попередньої редакції Закону наслідки у вигляді нікчемності внесених змін.

З врахуванням викладеного, судом встановлено, що при укладенні додаткових угод №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 до Договору їх сторонами, в тому числі й Ужгородським науковим ліцеєм Закарпатської області, порушено п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України Про публічні закупівлі, а саме змінено ціну за одиницю товару у сторону збільшення при відсутності відповідного коливання цін такого товару на ринку, внаслідок чого перевищено гранично допустимі обсяги такого збільшення.

В силу приписів ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, з врахуванням чого, з огляду на встановлену судом нікчемність змін, що внесені до Договору Додатковими угодами №1, №2 та №3 застосуванню між сторонами в спірний період підлягали зазначені в Договорі положення щодо ціни природного газу, обсягів постачання та ціни Договору.

Варто зауважити, що, з урахуванням встановлених судом обставин даної справи, визнання недійсної (нікчемною) будь-якої додаткової угоди, якою змінено ціну, тягне за собою визнання недійсними (нікчемними) всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару тому є похідною від попередніх додаткових угод та є нікчемною, якщо ціна за такою угодою перевищує можливе підвищення ціни за одиницю товару більше, ніж на 10 %, визначених у статті 36 3акону України Про публічні закупівлі у порівнянні з первісною ціною без врахування змін внесених на підставі нікчемних додаткових угод.

З урахування викладеного, суд висновує, що сторонами Договору під час укладення Додаткових угод №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 до Договору допущено зловживання своїм правом на зміну умов договору, здійснивши збільшення ціни товару, в результаті чого вартість 1 м.куб. природного газу зросла майже на 70% (з 5,22 грн до 8,8498912 грн за 1 м.куб.).

Таким чином, внесення сторонами змін до Договору відповідно до Додаткових угод №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 суперечить вимогам ч. 4 ст. 36 Закону України Про публічні закупівлі в частині збільшення ціни закупівлі та, зменшення її обсягу закупівлі за відсутності будь-яких підстав для внесення означених змін та свідчить про нікчемність відповідних змін до Договору, які внесені означеними Додатковими угодами до Договору.

При цьому, з урахуванням п. 6 Розділу Х Прикінцеві та перехідні положення зміненої з 19.04.2020 редакції Закону України «Про публічні закупівлі», не підлягають до задоволення судом позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020, позаяк внесення змін до договору про закупівлю, який укладено до набрання чинності новою редакцією Закону у порядку та на умовах, встановлених до введення в дію цього Закону передбачає, в тому числі й визнання нікчемності таких змін відповідно до ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції до 19.04.2020) у випадку наявності підстав відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції до 19.04.2020).

Водночас, сам факт виконання сторонами Договору з урахуванням означених додаткових угод не має значення для встановлення їх нікчемності, а відтак, заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За фактичних обставин справи та з огляду на наведені приписи Закону та Цивільного кодексу України укладені позивачем та відповідачем у даній справі додаткові угоди №1 від 22.01.2019, №2 від 25.01.2019, №3 від 04.02.2019 до Договору є нікчемними в силу закону, отже - недійсними, а відтак, в задоволенні позовних вимог прокурора про повторне визнання судом вже недійсних в силу закону додаткових угод №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 до Договору належить відмовити

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

В ст. 669 ЦК визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК (правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

Судом встановлено, що сторонами Договору, всупереч інтересів держави та зі зловживанням правом, без будь-яких належних на те підстав та жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на природний газ, в порушення норм Закону України Про публічні закупівлі та положень Договору, укладено Додаткові угоди, згідно яких збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації.

Нікчемність додаткових угод, з врахуванням обставин даної справи, визначає необхідність регулювання зобов`язання між сторонами за положеннями укладеного Договору без тих змін, які були внесені до нього Додатковими угодами №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020.

Так, як встановлено судом, на виконання умов укладеного між сторонами Договору про постачання природного газу №41ДВ 887-430-20 від 03.02.2020 ТОВ «Закарпатгаз Збут» за період з лютого по грудень 2020 року включно поставив, а відповідач, в свою чергу, прийняв природний газ в обсязі 41 195,04 м.куб., вартість якого, з врахуванням визначеної в п. 3.2. Договору ціни 1 м.куб. 5,22 грн (без врахування внесених змін за нікчемними Додатковими угодами) становить 215 038,11 грн (41 195,04 м.куб. * 5,22 грн).

З врахуванням викладеного, беручи до уваги оплату Ужгородським науковим ліцеєм Закарпатської обласної ради вартості поставленого йому за Договором природного газу в розмірі 326 626,28 грн (платіжні доручення № 108 від 03.03.2020, №187 від 14.04.2020, №199 від 23.04.2020, №671 від 05.11.2020, №676 від 05.11.2020, №780 від 04.12.2020, №873 від 22.12.2020, №745 від 22.12.2020), суд доходить висновку, що в результаті укладення нікчемних додаткових угод Ужгородським науковим ліцеєм Закарпатської обласної ради зайво сплачено 111 588,17 грн (326 626,28 грн - 215 038,11 грн) за придбаний з лютого по грудень 2020 року включно природний газ.

Резюмуючи викладене, суд зауважує, що порушення процедури державних закупівель та укладення додаткових угод №2 від 26.02.2020, №3 від 02.03.2020 №4 від 21.09.2020, №5 від 22.09.2020, №6 від 23.09.2020, №8 від 07.10.2020, №9 від 08.10.2020, № 10 від 12.10.2020, № 11 від 03.11.2020, № 12 від 05.11.2020 унеможливлює раціональне та ефективне використання державних коштів і створюють загрозу інтересам держави у подальшому. Як наслідок, указане призвело до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу державним інтересам у подальшому.

Відтак, суд доходить до висновку, що із відповідача слід стягнути надмірно сплачені кошти за постачання природного газу в сумі 111 588,17 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати прокурора по сплаті судового збору на підставі ч.9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом порівну на позивача 1 та відповідача у справі, позаяк саме з їх неправильних дій (внесення змін до Договору всупереч вимог Закону України «Про публічні закупівлі») і виник даний спір між сторонами.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 126, 129, 221, 226, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут» (88015, м. Ужгород, вул. Богомольця, 21, ) на користь Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради (88017, м. Ужгород, вул. Загорська, 28, ) 111 588,17 грн (сто одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень 17 копійок) безпідставно отриманих коштів.

3. В частині позовних вимог Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради, - позов залишити без розгляду.

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути з Ужгородського наукового ліцею Закарпатської обласної ради (88017, м. Ужгород, вул. Загорська, 28, ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, ) 12 078,00 грн (дванадцять тисяч сімдесят вісім гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут» (88015, м. Ужгород, вул. Богомольця, 21, ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, ) 12 078,00 грн (дванадцять тисяч сімдесят вісім гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 18 вересня 2023 року.

Суддя Лучко Р.М.