ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2023 р. Справа №914/300/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Костерева О.А.

розглянув апеляційну скаргу Спільного підприємства «Бориславська нафтова компанія» в формі Товариства з обмеженою відповідальністю від 10.07.2023 за № 1-23/219

на рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2023 (повний текст рішення складено 23.06.2023, суддя Горецька З.В.)

у справі № 914/300/23

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», місто Київ

до відповідача Спільного підприємства «Бориславська нафтова компанія» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, місто Борислав

про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат

за участю представників:

від позивача Малета А.І. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) ;

від відповідача Драган В.І.

19 січня 2023 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Укрнафта» про стягнення зі Спільного підприємства «Бориславська нафтова компанія» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі товариство) 311125,64 грн. пені, 24348,96 грн. 3% річних та 200962,01 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму основної заборгованості 866215,55 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем договору №11/07/03/9-Р/5-Н на підготовку нафти від 29.12.2020, та погашена 28.12.2022.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.06.2023 позовні вимоги ПАТ «Укрнафта» задоволено частково; зі Спільного підприємства «Бориславська нафтова компанія» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь позивача стягнуто 121270,10 грн. пені, 24277,78 грн. 3% річних та 200962,01 грн. інфляційних витрат та судовий збір 5198,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд встановив, що відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору №11/07/03/9-Р/5-Н від 29.12.2020, допустив прострочення зі сплати за актом приймання-передачі виконаних робіт від 31.12.2021 на суму 866215,55 грн. та здійснив вказану оплату 28.12.2022. Вказана обставина не заперечується відповідачем. За несвоєчасну оплату, позивач нарахував відповідачу, у відповідності до п. 6.2 договору, пеню без дотримання вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, через що суд, здійснивши перерахунок пені з врахуванням зазначених положень Господарського Кодексу України, встановив, що стягненню підлягає 121270,10 грн. Разом з тим, здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що задоволенню підлягають 24277,78 грн., також інфляційні втрати в розмірі 200962,01 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають стягненню.

Вказане рішення оскаржив відповідач, звернувшись до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалене рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрнафта» відмовити в повному обсязі. Як на підставу для скасування вказаного рішення відповідач покликається на неврахування судом того, що основний борг сплачений до подання позову в цій справі, а заборгованість виникла через впровадження воєнного стану в Україні, знищення виробничих потужностей нафтопереробних комплексів, неможливості продати нафту власного видобутку, відсутність проведення аукціонів з продажу нафти. Водночас, відповідач, з покликанням на судову практику, зазначив, що нарахування позивачем штрафних санкцій не є засобом розумного стимулювання відповідача виконувати основне грошове зобов`язання, а є спробою позивача несправедливого отримання невиправданих додаткових прибутків.

Позивач, не погодившись з апеляційною скаргою відповідача, подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи апеляційної скарги та зазначив, що судом було вірно встановлено порушення відповідачем умов договору в частині здійснення розрахунків, внаслідок чого в останнього перед позивачем виникла заборгованість. За несвоєчасне виконання відповідачем умов договору, місцевий господарський суд, з врахуванням норм матеріального права, здійснивши перерахунок штрафних санкцій правомірно зменшив їх розмір.

Процесуальний хід розгляду даної справи відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду; за клопотанням представника позивача розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Представники сторін, які прибули в судове засідання та вийшли на зв`язок із судом, підтримали свої доводи та заперечення, викладені, відповідно, в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2020 між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» та Спільним підприємством «Бориславська нафтова компанія» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю було укладено договір №11/07/03/9-Р/5-Н на підготовку нафти, відповідно до якого замовник зобов`язався у 2021 році поставити на підготовку сиру нафту в кількості 15792,00 тонни, а виконавець - прийняти та підготовити дану кількість нафти за плату, визначену умовами договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, ціни на послуги по підготовці нафти встановлюються протоколом погодження договірних цін між замовником та виконавцем, який є невід`ємною частиною договору.

Згідно протоколу погодження договірної ціни вартість за 1 тонну підготовленої (товарної) нафти, яку надає виконавець замовнику становить 753,06 грн.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що замовник здійснює оплату вартості наданих послуг на підставі акта наданих послуг не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця.

Зокрема, протягом грудня 2021 року виконавець надав замовнику послуги по підготовці нафти в кількості 1150,26100 тонн на загальну суму 866215,55 грн.

Вказане підтверджується актом прийому-передачі послуг №LRS_37811_122021_012 від 31.12.2021.

СП «Бориславська нафтова компанія» у формі ТОВ, не провело оплату за надані послуги по підготовці нафти за грудень 2021 року, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем, виникла заборгованість в сумі 866215,55 грн.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати наданих послуг, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня, від суми заборгованості, за кожен день прострочення платежу.

За змістом п. 6.1. договору, сторони несуть відповідальність за цим договором згідно чинного законодавства України.

Згідно доданого до матеріалів справи розрахунку за період заборгованості з 21.01.2022 по 28.12.2022, позивачем заявлено до стягнення 311125,64 грн. пені

На підставі викладеного, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем за період заборгованості з 21.01.2022 по 28.12.2022 нараховано товариству 24348,96 грн. 3% річних та 200962,01 грн. інфляційних витрат.

12.12.2022 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою сплатити заборгованість, пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

На виконання претензії, відповідач сплатив 866215,55 грн. основної заборгованості за договором, відповідно до платіжного доручення №1448 від 28.12.2022.

За змістом ч. 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір №11/07/03/9-Р/5-Н від 29.12.2023 на підготовку нафти.

Відповідно до умов договору замовник зобов`язується у 2021 поставити на підготовку сиру нафту в кількості 15792,00 тонни виконавцю, а виконавець - прийняти та підготувати дану кількість нафти.

Згідно статті 901 Господарського процесуального кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами пункту 5.3 договору замовник здійснює оплату вартості наданих послуг шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів платіжним дорученням на рахунок виконавця на підставі акта наданих послуг, у термін до 20 (двадцятого) числа місяця, що наступає за звітним.

Матеріалами справи встановлено, що сторони підписали акт приймання-передачі виконаних робіт від 31.12.2021 на суму 866215,55 грн. Натомість, платіж в сумі 866215,55 грн відповідачем було здійснено 28.12.2022, тобто з порушенням строку здійснення оплати, що не спростовується та не заперечується відповідачем.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно часини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п.6.2. передбачено за несвоєчасну оплату наданих послуг, згідно пункту 5.3. даного договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який стягується пеня, від суми заборгованості, за кожен день прострочення платежу.

З огляду на приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, перевіривши розрахунок пені наведений позивачем, судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом правомірно задоволено стягнення з відповідача 121270,10 грн. пені, замість заявленої 311125,64 грн., оскільки позивачем безпідставно здійснено розрахунок пені за період більший ніж 6 місяців.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивачу 24277,78 грн трьох процентів річних та 200962,01 грн. інфляційних втрат.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують підстав позову, оскільки факт прострочення оплати отриманих від позивача в грудні 2021 року послуг не спростований відповідачем та не заперечується ним, прострочення виконання грошового зобов`язання настало ще до впровадження воєнного стану, доказів на підтвердження інших висловлених заперечень відповідачем не подано.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені статтею 617 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Щодо покликання відповідача на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, який, на переконання апелянта, є підставою для звільнення від сплати штрафних санкцій, суд зазначає наступне:

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлюється Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами Регламентом засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Згідно з листом від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі статті 14 № Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Статуту ТПП України, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Факт початку дії воєнного стану в Україні з 24.02.2022 є загальновідомим та не ставиться під сумнів його негативний вплив на здійснювану суб`єктом господарювання діяльність. Водночас, у постанові від 14 червня 2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/2394/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і, при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

З огляду на наведене, твердження відповідача про те, що зазначений лист від 28.02.2022 є підставою для звільнення від сплати штрафних санкцій є помилковими.

Стосовно тверджень відповідача про те, що позивач є учасником Спільного підприємства «Бориславська нафтова компанія» в формі товариства з обмеженою відповідальністю і, в той же час, вимагає стягнення штрафних санкцій і нарахувань по статті 625 Цивільного кодексу України, не спростовують права позивача на заявлення таких позовних вимог, адже обидва суб`єкти є рівними та самостійними суб`єктами господарювання, контрагентами по договору на підготовку нафти, з самостійними правами та обов`язками. Тому, реалізація кредитором своїх договірних та законних прав не свідчить про недобросовісну поведінку та не спростовує підстав позову.

Щодо тверджень відповідача про несправедливість і недобросовісність заявлених до стягнення нарахувань, відсутність збитків у позивача, погашення заборгованості у повному розмірі до звернення з позовом до суду, належністю відповідача до категорії підприємств критичної інфраструктури, суд зазначає таке:

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 викладений висновок про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо, які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).

Водночас згідно з частинами 1, 2, 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем допущено тривале прострочення виконання зобов`язання, у період якого відсутні будь-які звернення, листи, пропозиції від відповідача до позивача стосовно неможливості виконання основного зобов`язання; відповідач жодними доказами не підтверджує свій матеріальний, фінансовий стан, який би свідчив про створення додаткового тягаря присудженим до стягнення санкціями, не подав документів, які б свідчили, що основним видом його діяльності є надання виключного виду послуг, про залежність діяльності та отримання доходу від інших контрагентів.

Підсумовуючи наведене, позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для задоволення його позовних вимог, відтак, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 121270,10 грн. пені, 24277,78 грн. 3% річних, 200962,01 грн. інфляційних втрат, а в решті позовних вимог - судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, наведених правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому, не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2023 у справі № 914/300/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу Спільного підприємства «Бориславська нафтова компанія» в формі Товариства з обмеженою відповідальністю - без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржників.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 19.09.2023.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік