ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2023 р. Справа№ 910/11870/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023

у справі №910/11870/22 (суддя - Щербаков С.О.)

за позовом Київського міського центру зайнятості

до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

про стягнення 77 885, 79 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року Київський міський центр зайнятості (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (далі-відповідач) про стягнення коштів у розмірі 77 885, 79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача наявне зобов`язання щодо відшкодування позивачу виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 77 885, 79 грн, у зв`язку з поновленням її на роботі за рішенням суду, відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 позовні вимоги Київського міського центру зайнятості задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь Київського міського центру зайнятості грошові кошти у розмірі 77 885, 79 грн. та витрати по сплати судового збору у сумі 2 481,00 грн.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що судовим рішенням у справі № 759/7520/21 скасовано наказ відповідача від 10.03.2021 року №56 к/тр «Про припинення трудового договору», який став підставою для втрати заробітної плати та подальшому - для призначення та виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, тому позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплачених сум у відповідності до ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Матеріалами справи підтверджено, що за період перебування на обліку у центрі зайнятості з 19.03.2021 по 18.01.2022 позивач виплатив ОСОБА_1 87 401,79 грн. допомоги по безробіттю. В той же час, судом встановлено, що відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у розмірі 9 516 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 13.07.2022.

Суд зазначив, що відповідач по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем в розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, суд звернув увагу відповідача, що вказане не є покладенням на відповідача подвійної компенсації, а є встановлений законом обов`язк компенсації, здійсненої безробітному виплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 у повному обсязі та залишити позовну заяву без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що відповідно до абзацу 7 частини першої статті 34 Закону України «Про загальнобов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення у разі неповідомлення роботодавцем фонду про прийняття його на роботу.

Апелянт зауважує, що позивач не є Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, тому суд першої інстанції вирішив справу за відсутності належного позивача.

Крім того, скаржник вказує, що Положення про державну службу зайнятості, затверджене Наказом Міністерства соціальної політики України 14.06.2019 № 945, не передбачає прав служби зайнятості щодо стягнення з роботодавця суми страхових коштів та вартості соціальних послуг, наданих безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 22.05.2023 зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Крім того, позивач вказує, що Київський міський центр зайнятості виконує завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту населення від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Законом України «Про зайнятість населення», отже є належним позивачем у даній справі.

Також позивач звертає увагу, що Положення про державну службу зайнятості, затверджене Наказом Міністерства соціальної політики України 14.06.2019 № 945, на яке посилається представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи в апеляційній скарзі, втратило чинність на підставі наказу Міністерства економіки, торгівлі та сільського господарства України № 2663 від 16.12.2020.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2023 апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 залишено без руху апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 та надано строк для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів, які підтверджують сплату судового збору в розмірі 3 721,50 грн, доказів надсилання копії апеляційної скарги Київському міському центру зайнятості листом з описом вкладення.

30.03.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази надсилання копії апеляційної скарги Київському міському центру зайнятості листом з описом вкладення та платіжну інструкцію №239 від 27.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2023, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/11870/22 розглядалась протягом розумного строку.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 19.03.2021 ОСОБА_1 звернулась з заявою до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості про надання (поновлення) статусу безробітного, якою просила надати їй даний статус відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та з заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.

Відповідно до наказу Київського міського центру зайнятості № НТ210319 від 19.03.2021 ОСОБА_1 надано статус безробітного з 19.03.2021 та призначено виплату допомоги по безробіттю з 19.03.2021 по 19.03.2022.

Разом з тим, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021 у справі № 759/7520/21 позов ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 10.03.2021 року №56 к/тр «Про припинення трудового договору». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ або на рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації.

Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 467,28 грн. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Судом у справі № 759/7520/21 допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року залишено без змін, ухвалу від 05.07.2021 року про виправлення описки скасовано.

Наказом Київського міського центру зайнятості № НТ220119 від 19.01.2022 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю з 18.01.2022.

Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 18.01.2022 № 4-к/тр скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №56-к/тр від 10.03.2021 «Про припинення трудового договору», поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді директора Регіонального представництва ДІФКУ в м. Одеса з 11.03.2021.

Наказом Київського міського центру зайнятості № НТ220119 від 19.01.2022 припинено реєстрацію безробітного- ОСОБА_1 з 18.01.2022 у зв`язку з поновленням на роботі.

Таким чином, з 18.01.2022 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили відповідно до ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та з 18.01.2022 припинено її реєстрацію як безробітного (наказ від 23.07.2019 № НТ190723).

Так, відповідно до персональної картки № 00033 ОСОБА_1 (іпн - НОМЕР_1 ) та довідки-розрахунку № 08-204/10-21/22 від 01.02.2022 за період з 19.03.2021 по 18.01.2022 включно вона отримала допомогу по безробіттю у сумі 87 401, 79 грн.

04.02.2022 та 10.05.2022 позивач звертався до відповідача з претензіями № 28-442/22 та № 28-825/22, в яких просив повернути кошти, які були виплачені ОСОБА_1 у розмірі 87 401,79 грн.

Проте, відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти лише у розмірі 9 516, 00 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 13.07.2022.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів у розмірі 77 885, 79 грн, оскільки сплачена позивачем сума коштів у розмірі 87 401, 79 грн допомоги по безробіттю відповідачем у повному обсязі не відшкодована.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до підпункту 1 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 № 792, Центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.

Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Cудом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку як безробітна у Київському міському центрі зайнятості з 19.03.2021 та знятто її з такого обліку, припинено виплати по безробіттю з 18.01.2022 у зв`язку із поновленням її на посаді за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Приписами ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що з роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021 у справі № 759/7520/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.11.2021, позов ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 10.03.2021 №56 к/тр «Про припинення трудового договору». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ або на рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації.

Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 467,28 грн. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Судом у справі № 759/7520/21 допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Таким чином, незаконність звільнення з посади ОСОБА_1 відповідачем встановлена судовим рішенням, яким, зокрема, і поновлено на посаді вищевказану особу.

За таких обставин, оскільки судовим рішенням у справі № 759/7520/21 скасовано наказ відповідача від 10.03.2021 №56 к/тр «Про припинення трудового договору», який став підставою для втрати заробітної плати та подальшому - для призначення та виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплачених сум у відповідності до ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

З матеріалів справи вбачається, що за період перебування на обліку у центрі зайнятості у період з 19.03.2021 по 18.01.2022 позивач виплатив ОСОБА_1 87 401,79 грн. допомоги по безробіттю.

Водночас, судом встановлено, що відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у розмірі 9 516 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 13.07.2022.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем в розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідача, що вказане не є покладенням на відповідача подвійної компенсації, а є встановленим законом обов`язком компенсації здійсненої безробітному виплати.

Частина 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого забезпечення безробітному та вартості наданих йому соціальних послуг, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду у справах №914/1875/17 від 09.07.2018 та №914/2087/17 від 12.06.2018.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог Київського міського центру зайнятості.

Стосовно доводів апеляційної інстанції відповідача, що позивач не є Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, тому суд першої інстанції вирішив справу за відсутності належного позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду.

Пунктом 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 розділу II Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16.12.2020 № 2663, завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості.

Служба складається з Державного центру зайнятості, міжрегіональних, регіональних центрів зайнятості та їх філій, Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості, а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою.

Пунктами 1-3 розділу III цього Положення передбачено, що Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби, виконує повноваження безпосередньо та через міжрегіональні, регіональні центри зайнятості та їхні філії, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до Законів України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення», а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

При цьому, Положення про державну службу зайнятості (затверджене наказом Міністерства соціальної політики України 14.06.2019 № 945), на яке посилається представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи в апеляційній скарзі, втратило чинність на підставі наказу Міністерства економіки, торгівлі та сільського господарства України № 2663 від 16.12.2020.

Відповідно до Положення про Київський міський центр зайнятості, затвердженого наказом Державної служби зайнятості № 140 від 29.09.2017, Київський міський центр зайнятості є неприбутковою державною установою, підпорядкованою та підзвітною Державній службі зайнятості.

Враховуючи вищевикладене, Київський міський центр зайнятості виконує завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту населення від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Законом України «Про зайнятість населення», а отже є належним позивачем у данній справі.

Таким чином, на переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/11870/22 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Державну інноваційну фінансово-кредитну установу.

4. Матеріали справи № 910/11870/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун