УХВАЛА

14 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/2677/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г. О., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання Шпорт В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

у складі судді Крижний О.М.

від 27.12.2022

та постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Мороза В.Ф., Чередка А.Є., Коваль Л.А.

від 08.06.2023

у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

про стягнення плати за користування вагонами, збору за зберігання вантажу та збору за охорону вантажу,

за участю представників:

від позивача: Русанова В.В.

від відповідача: Хоменко О.О.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» плати за користування вагонами у сумі 1 713 081,36 грн, збору за зберігання вантажу у сумі 102 251,76 грн та збору за охорону вантажу у сумі 7 313,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у лютому 2022 року залізницею за накладними були прийняті до перевезення на адресу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» порожні власні вагони. На шляху прямування ці вагони було затримано на підставі наказів № 380 від 25.02.2022, № 436, 437 від 01.03.2022 через зайнятість станції призначення Терни Придніпровської залізниці у зв`язку з неприйняттям вантажу одержувачем Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на свою під`їзну колію, про що складено акти про затримку вагонів форми ГУ-23а та загальної форми ГУ-23.

За весь час затримки вагонів з вини вантажовласника було нараховано плату за користування за відомостями форми КУ-46 №№ 11039048, 11039050, 12039052, 15039053, 22039042, 22039044, 22039043, 23039045, 22039056, 22039057, 23039040, 24039049, 24039050, 039080, 08039019, 12039033, збір за зберігання та охорону вантажу за накопичувальними картками ФДУ-92 №№ 10039006, 25039015, 22039010, 14039008, 14039009, 10039004, 10039007.

Однак, відповідач в порушення умов укладеного з позивачем договору № ПР/М-17-2/14-744НЮдч від 14.12.2017 та Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, не виконав свого обов`язку зі сплати позивачу плати за користування вагонами та збору за зберігання та охорону вантажів.

2. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення.

Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 27.12.2022, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2023, позовні вимоги задовольнив повністю. Стягнув з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» плату за користування вагонами у розмірі 1 713 081,36 грн, збір за зберігання вантажу в розмірі 102 251,76 грн, збір за охорону вантажу у розмірі 7 313,24 грн та судовий збір у розмірі 27 339,70 грн.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:

- відповідно до пунктів 46, 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 (далі по тексту Статут залізниць) та пункту 6.4. Правил реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 17 від 29 січня 2015 року, порожні приватні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус «вантажу», які залізниця зобов`язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має, зокрема, обов`язок прийняти їх від залізниці, а у разі несвоєчасного їх прийняття - сплатити плату за користування вагонами, які знаходяться на станціях призначення і на підходах до них, та збір за зберігання;

- у спірних правовідносинах відповідач як вантажовласник в порушення свого зобов`язання не прийняв своєчасно вагони, що прибули на його адресу на станцію Терни Придніпровської залізниці, що призвело до їх скупчення на станції призначення та несвоєчасного вивільнення колій. Суди дійшли висновку про те, що ці обставини є доведеними, підтверджуються доказами, наданими позивачем, зокрема складеними позивачем актами загальної форми на засвідчення цих обставин, та свідчать про те, що затримка вагонів сталася з вини відповідача як вантажовласника і ці обставини не спростовані відповідачем;

- проведений позивачем та наданий суду розрахунок плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу є правильним та обґрунтованим;

- підстави для звільнення відповідача від плати за користування вагонами, передбачені пунктом 16 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25 лютого 1999 року, у спірних правовідносинах відсутні;

- обставина введення в Україні воєнного стану у спірний період (у період затримки вагонів з вини відповідача) не є підставою для звільнення відповідача від плати за користування вагонами, оскільки відповідач не довів, яким чином саме ця обставина вплинула на неможливість своєчасного прийняття ним доставлених йому позивачем вагонів та перешкодила виконанню умов договору № ПР/М-17-2/14-744НЮдч від 14.12.2017;

- існування конвенційної заборони ЦЦО/99 від 24.02.2022, не є підставою для звільнення від плати за користування вагонами, оскільки даною конвенцією введено обмеження з технічних причин у області призначення: Донецька Дон (48), Купянська дирекція залізничних перевезень (ДН-2), Сумська дирекція залізничних перевезень (ДН-3), Харківська дирекція залізних перевезень (ДН-2), Київська дирекція залізничних перевезень (ДН-1), Конотопська дирекція залізничних перевезень (ДН-5), Коростенська дирекція залізничних перевезень(ДН-4), Одеська дирекція залізничних перевезень ДН-1, Порт. Припорт. Дирекція залізничних перевезень (ДН-5), забороняється приймання до перевезення всіх вантажів і порожніх вагонів. Тобто, зазначена конвенція стосується окремих напрямків відвантаження готової продукції.

З накладних, за якими прийнято вагони до перевезення, станцією призначення є станція Терни, яка не входить до переліку станцій, на які розповсюджується обмеження перевезення;

- рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т), яким затверджено Перелік виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час воєнного стану в Україні, доведене до підрозділів Укрзалізниці телеграфним розпорядженням № ЦМ-13/693 від 05.04.2022, не може бути підставою для зменшення нарахованої залізницею плати за користування вагонами.

За змістом цього рішення у разі виникнення затримок навантажених вагонів та контейнерів незалежно від їх власності, порожніх власних вагонів (контейнерів) або орендованих вагонів на своїх осях, під час перевезення на станціях відправлення, на підходах до станції призначення, в тому числі у "кинутих" поїздах чи затримок на станціях в очікуванні подачі вагонів (контейнерів) на під`їзні колії, до часу користування вагоном (контейнером) не включається час затримки вагону (контейнеру), що виник, зокрема, у випадку: запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення. В такому разі до часу користування вагоном не включається час дії комендантської години за місцезнаходженням станції; проведення бойових дій або тимчасової окупації збройними формуваннями Російської Федерації території, на якій розташована станція відправлення та/або станція призначення та/або будь-яка станція на шляху прямування.

Вказані вище обставини засвідчуються актом загальної форми ГУ-23, який складається згідно з Додатком 6 до Правил користування вагонами.

Акти загальної форми ГУ-23, складені у випадку затримки вагонів з вказаних вище підстав, мають містити конкретний опис обставин, що стали підставою для затримки вагонів та складання актів. Саме акт загальної форми ГУ-23 є підставою не враховувати в час користування вагоном час існування обставин, зазначених вище.

Проте такі акти в матеріалах справи відсутні.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справ

Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2023 у цій справі, у якій просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення плати за користування вагонами в розмірі 715 838,40 грн з ПДВ, збору за зберігання вантажу в розмірі 47 964,36 грн з ПДВ та збору за охорону вантажу в розмірі 4 113,69 грн з ПДВ, а всього 767 916,45 грн з ПДВ.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження ухвалених судами попередніх інстанцій зазначених рішення та постанови у цій справі скаржник послався на пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункти 6, 12 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, в частині визначення часу користування вагонами за час затримки вагонів з вини вантажовласника, з урахуванням приписів телеграмного розпорядження Акціонерного товариства «Укрзалізниця» № ЦМ-13/693 від 05.04.2022, виданого на підставі рішення правління Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), яким затверджено Перелік виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час воєнного стану в Україні.

При цьому, скаржник зазначив про відсутність остаточних та однозначних висновків Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах.

За твердженням скаржника посилання суду апеляційної інстанції на правові висновки, викладені Верховним Судом в постановах від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 та від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22, є помилковим, оскільки Верховний Суд у постанові від 15.06.2023 у справі № 904/2020/22 дійшов висновку про передчасність надання висновку щодо питання застосування статті 16 Правил користування вагонами та телеграми від 05.04.2022 ЦМ-13/693 в період введення воєнного стану в України, з урахуванням введення комендантської години та обставин у спірних правовідносинах, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», яким затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» відзиву на касаційну скаргу не надала, що не перешкоджає касаційному перегляду судових рішень.

13.09.2023 позивач подав клопотання/заяву про наявність остаточних та однозначних висновків Верховного Суду у спірних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, від 02.06.2023 у справі № 904/3538/22.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: (1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, (2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.

Такі висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

При дослідженні правовідносин на предмет їх подібності необхідно керуватися зазначеними вище критеріями змістовим, суб`єктним та об`єктним. При застосування цих критеріїв слід виходити з такого.

Основний - змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Проаналізувавши судову практику Верховного Суду у справах з подібними до цієї справи № 904/2677/22, що переглядається, правовідносинами, суд касаційної інстанції встановив, що у провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебували справи № 904/2019/22 та № 904/2252/22 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення плати за користування вагонами за час їх простою з вини відповідача у зв`язку із затримкою їх прийняття відповідачем. Правовідносини у справах № 904/2019/22, № 904/2252/22, так, як і у цій справі № 904/2677/22, виникли на підставі договору № ПР/М-17-2/14-744/Нюдч від 14.12.2017, після введення в Україні воєнного стану та стосувалися, зокрема можливості зменшення нарахованої залізницею до стягнення з відповідача плати за користування вагонами за час затримки вагонів в період дії комендантської години.

Отже, як вбачається спірні правовідносини у справі № 904/2019/22, № 904/2252/22 та у цій справі № 904/2677/22, що переглядається, за усіма критеріями (змістовим, суб`єктним та об`єктним) підпадають під визначення «подібних».

За результатом касаційного розгляду справи № 904/2019/22 Верховний Суд ухвалив постанову від 19.04.2023, якою касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишив без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2022 у справі № 904/2019/22 про задоволення позову залишив без змін.

Верховний Суд у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 виклав висновок щодо комплексного застосування положень Правил користування вагонами і контейнерами (з додатками), затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, а також телеграмного розпорядження Акціонерного товариства «Укрзалізниця» № ЦМ-13/693 від 05.04.2022 та рішення правління Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час воєнного стану в Україні (далі по тексту - Перелік).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, щодо застосування зазначених Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), згідно з положеннями Переліку обставини, за наявності яких час затримки вагону не включається до часу користування вагоном, мають бути засвідчені актом загальної форми ГУ-23, який складається згідно з додатком 6 до Правил користування вагонами та має містити конкретний опис обставин, що стали підставою для затримки вагонів та складання актів. Саме акт загальної форми ГУ-23, є підставою не враховувати в час користування вагоном час існування обставин, зазначених вище (у тому числі обставин запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення).

Перелік є локальним (внутрішнім) нормативним актом залізниці, який не вносить змін/доповнень до Статуту залізниць України, Правил перевезень вантажів та укладеного сторонами договору, а тому за відсутності складених залізницею актів про засвідчення відповідних обставин, а саме: обставин запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення, відсутні підстави не враховувати в час користування вагоном час комендантської години (пункти 5.22., 5.26. постанови).

Постанова Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22 містить аналогічні висновки.

Зі змісту оскаржуваних відповідачем у цій справі № 904/2677/22, що переглядається, судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій дійшли аналогічних висновків щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), та встановили, що наявні в матеріалах справи акти загальної форми ГУ-23, складені позивачем, не містять посилань на комендантську годину та свідчать про те, що у спірний період Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» працювало та забирало вагони на свої під`їзні колії цілодобово. Тобто, суди встановили відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б засвідчували передбачені Переліком обставини, зокрема запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція призначення, та містили опис цих обставин, як таких, що стали підставою для затримки вагонів і складання актів. Крім того, суди встановили, що жодних повідомлень щодо неможливості забрати вагони з під`їзної колії у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану на станцію призначення від відповідача не надходило.

Викладені у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 та від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22 висновки були враховані апеляційним господарським судом під час апеляційного перегляду справи № 904/2677/22.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі № 904/2677/22 щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), відповідають (не суперечать) висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 та від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22, що не підтверджує доводи скаржника про неправильне їх застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин.

Верховний Суд не вбачає підстав відступати від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 та від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22.

Доводи касаційної скарги про відсутність остаточних та однозначних висновків Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, з огляду на те, що Верховний Суд у постанові від 15.06.2023 у справі № 904/2020/22, скасовуючи постановлені у справі рішення судів попередніх інстанцій та направляючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про передчасність надання висновку щодо питання застосування статті 16 Правил користування вагонами та телеграми від 05.04.2022 ЦМ-13/693 в період введення воєнного стану в України, з урахуванням введення комендантської години та обставин у спірних правовідносинах, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», яким затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами, не можуть бути підставою для формування іншого висновку. Прийняття зазначеної постанови обумовлено тим, що суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, не встановив істотні обставини у справі, які належало встановити для вирішення даного спору, допустивши порушення норм процесуального права, а саме вимоги статей 5, 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України.

Інших висновків, щодо застосування спірних норм, ніж ті, що викладені у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 та від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22, чи обґрунтування незгоди з такими висновками, постанова від 15.06.2023 у справі № 904/2020/22 не містить.

Крім того, у постанові від 20.06.2023 у справі № 904/2442/22 (прийнята пізніше ніж постанова від 15.06.2023 у справі № 904/2020/22) Верховний Суд залишив без змін постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.03.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2022 у справі № 904/2442/22 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення 535 800,00 грн заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасного внесення оплати за користування вагонами за договором №ПР/М-17-2/14-744/НЮдч. Зазначив, що судом апеляційної інстанції враховано, що інформація, яка зазначена в актах загальної форми ГУ-23 вказує на те, що ПрАТ "Північний ГЗК" працювало та забирало вагони на свої під`їзні колії цілодобово. Посилань на наявність перешкод пов`язаних із встановленням комендантської години, складені акти загальної форми ГУ-23 не містять. Також, на станцію призначення не надходило будь-яких повідомлень щодо неможливості забирання вагонів з під`їзної колії, у зв`язку з введенням воєнного стану. Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем не було надано доказів неможливості своєчасного виконання зобов`язань із забирання вагонів з під`їзної колії саме через запровадження комендантської години і у відповідний період.

Рішення правління АТ "Українська залізниця" від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) є локальним (внутрішнім) нормативним актом залізниці, який не вносить змін/доповнень до Статуту залізниць України, Правил перевезень вантажів та укладеного сторонами договору.

Доводи скаржника щодо неправильного застосування апеляційним судом норм Правил користування вагонами і контейнерами в частині визначення часу користування вагонами за час затримки вагонів з вини вантажовласника з урахуванням приписів телеграмного розпорядження АТ "Українська залізниця", виданого на підставі рішення правління AT "Українська залізниця" від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т), не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи.

Також зазначив, що у вказаному висновку враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, від 17.05.2023 у справі № 904/2252/22, від 02.06.2023 у справі № 904/3538/22 з аналогічними правовідносинами.

Отже доводи касаційної скарги про відсутність однозначної позиції Верховного Суду у спірних правовідносинах свого підтвердження не знаходять.

Відповідно до пункту 4 частин першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

З огляду на те, що Верховний Суд уже сформував та виклав в інших справах з подібними правовідносинами свій висновок щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та рішення правління Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 02 квітня 2022 року (протокол № Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку, про неправильне застосовування яких судами попередніх інстанцій зазначив відповідач у касаційній скарзі, і висновки судів попередніх інстанцій у цій справі № 904/2677/22 відповідають зазначеним висновкам Верховного Суду, від яких Верховний Суд у межах цієї справи не вбачає підстав відступати, Верховний Суд зазначає про відсутність підстав для формування висновків щодо застосування зазначених Правил та Переліку у межах цієї справи та вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2023 у справі № 904/2677/22 підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 4 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 904/2677/22, відкрите за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2023, закрити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

О. Кролевець