ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023м. ДніпроСправа № 904/1876/23

за позовом Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", м. Дніпро

про стягнення вартості втраченого майна

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", м. Дніпро

до Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія", м. Дніпро

про визнання договору недійсним

Суддя Ярошенко В.І.

Секретар судового засідання Бублич А.В.

Представники:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Юрченко І.О., адвокат посвідчення № 1286;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Тропіна О.М. адвокат посвідчення № 2911.

ПРОЦЕДУРА

Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю «УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ» (далі - позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом, УАТОВ «УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ») звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» (далі - відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом, ТОВ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ») просить суд стягнути вартість втраченого майна у розмірі 5 388 133, 83 грн.

Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" 13.04.2023 подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 17.04.2023 заяву Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою суду від 17.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 17.05.2023.

Ухвалою суду від 17.05.2023 відкладено підготовче засідання на 13.06.2023.

13.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про відкладення розгляду справи. Також відповідач просить надати строк для підготовки правової позиції та надання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.06.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Підготовче засідання відкладено на 12.07.2023.

26.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшов відзив на позовну заяву.

26.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла зустрічна позовна заява, в якій останній просить суд визнати недійсним договір № 16 відповідального зберігання від 29.08.2003.

Заява обґрунтована тим, що договір № 16 відповідального зберігання від 29.08.2003 підписаний особою, яка не мала на те повноважень.

30.06.2023 засобами електронного зв`язку (05.072023 поштою) від Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" подано відповідь на відзив.

05.07.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшло клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи.

05.07.2023 від Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" надійшли письмові пояснення щодо зустрічної позовної заяви про визнання договору недійсним.

07.07.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про надання додаткового строку на подання заперечення.

Ухвалою суду від 10.07.2023 прийнято зустрічну позовну для спільного розгляду з первісним позовом, об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом з первісним позовом.

Ухвалою суду від 12.07.2023 оголошено перерву у справі в межах розумного строку до 09.08.2023 о 12:00 год. Продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 24.07.2023. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" строк до 21.07.2023 для подання суду відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву та доказів направлення відповіді на відзив відповідачу за зустрічним позовом. Встановлено Українсько-американському товариству з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" строк, у разі надходження відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву, до 01.08.2023 подати до суду заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву та доказів направлення заперечень на відповідь на відзив позивачу за зустрічним позовом.

Також в судовому засіданні 12.07.2023 було розглянуто та задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про витребування доказів (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 26.07.2023).

13.07.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" подало клопотання про визнання судом зловживанням позивачем процесуальними правами та зобов`язання надати відповідь на поставлені відповідачем питання, а також заява про надання додаткових доказів.

13.07.2023 від Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.

21.07.2023 від Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про надання додаткового строку.

26.07.2023 судом постановлено ухвалу про виправлення описки в ухвалі від 12.07.2023.

07.08.2023 від Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" надійшли письмові пояснення щодо поставлених відповідачем у відзиві питань, а також заперечення щодо долучення доказів до матеріалів справи згідно заяви відповідача (за первісним позовом) про надання додаткових доказів від 12.07.2023 та письмові пояснення щодо ухвали про витребування документів.

Через канцелярію суду 08.08.2023 від Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" надійшла заява свідка.

09.08.2023 від ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про проведення технічної експертизи документа, якій просить суд задовольнити дану заяву та призначити технічну експертизу документа - визначення давності виконання документа під назвою "АКТ сдачи-приемки имущества на ответственное хранение от 29.08.2003";

Також відповідач за зустрічним позовом подав клопотання про витребування доказів, а саме:

- засвідчені банком довідки про відкриті Українсько-американським Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" банківські рахунки, по яких здійснювався/здійснюється рух грошових коштів з 01.01.2020 та станом на теперішній час;

- копії документів фінансової та податкової звітності Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" за період з 2003 року по 2022 рік з доказами подання до органів державної податкової служби;

- докази фактичного місцезнаходження Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ";

- докази нарахування та виплати заробітної плати керівнику Українсько-Американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" ОСОБА_1 у період з 01.01.2020 по 31.07.2023.

ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" також просить витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПЛУАТАЦІЙНА КОМПАНІЯ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ІНСТИТУТУ БУДІВЕЛЬНОГО ВИРОБНИЦТВА" належним чином засвідчену копію трудової книжки директора товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПЛУАТАЦІЙНА КОМПАНІЯ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ІНСТИТУТУ БУДІВЕЛЬНОГО ВИРОБНИЦТВА" ОСОБА_2 .

Клопотання обґрунтоване тим, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань відсутня інформація на підтвердження кінцевих бенефіціарів Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ", тому існують підстави вважати діяльність цього Товариства фіктивною.

Крім того ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" подано клопотання про звернення до компетентного органу Сполучених Штатів Америки через Міністерство юстиції України з судовим дорученням про отримання доказів на підставі Конвенції про отримання доказів щодо юридичної особи - кінцевого бенефіціарного власника Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" - Компанії з обмеженою відповідальністю "ЮРОПІАН ФАЙНЕНШНЛ ГРУП ЛЛК", резидентство: Сполучені Штати Америки, місцезнаходження: Сполучені Штати Америки, 19801, Н.МАРКНТ, 1220, 606, ВІЛМІНҐТОН, ШТАТ ДЕЛАВЕР (мовою оригіналу: EUROPEAN FINANCIAL GROUP LLC, Limited Liability Company), а саме отримання інформації щодо реєстрації, статусу юридичної особи та її керівних органів, а також зупинити провадження у справі № 904/1876/23 за позовом Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про стягнення вартості втраченого майна до отримання результату виконання судового доручення про отримання доказів на підставі Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах, 1970.

Клопотання обґрунтоване тим, що Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" ставить під сумнів достовірність поданого відповідачем за первісним позовом доказу, а саме: інформації щодо кінцевого бенефіціарного власника позивача - Компанія з обмеженою відповідальністю "ЮРОПІАН ФАЙНЕНШНЛ ГРУП ЛЛК", яка отримана позивачем за первісним позовом із джерел баз даних щодо підприємств та організацій, що зареєстровані у Сполучених Штатах Америки.

09.08.2023 від ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про внесення змін до зустрічного позову про визнання договору недійсним.

Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним договір № 16 відповідального зберігання від 29.08.2003, укладений між Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" та Відкритим акціонерним "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ".

Ухвалою суду від 09.08.2023 у клопотанні Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про визнання судом зловживанням позивачем за зустрічним позовом процесуальними правами (вх. 34584/23 від 13.07.2023) відмовлено; у заяві про надання додаткового строку (вх. 36130/23 від 21.07.2023) відмовлено; у заяві про призначення технічної експертизи документа (вх. 39825/23 від 09.08.2023) відмовлено; у клопотанні про витребування доказів (вх. 39824/23 від 09.08.2023) відмовлено; у клопотанні про звернення до компетентного органу США з судовим дорученням (вх. 39826/23 від 09.08.2023) відмовлено.

Прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про зміну підстав позову (вх. 39823/23 від 09.08.2023) у зустрічному позові. Повернено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" додані докази до заяви про внесення змін до зустрічної позовної заяви. Закрито підготовче провадження. Справу призначено до розгляду в засіданні на 07.09.2023.

03.09.2023 (зареєстровано канцелярією суду 04.09.2023) Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" засобами електронного зв`язку надіслало заяву про відвід судді. 04.09.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" подало вказану заяву до суду.

Ухвалою від 06.09.2023 в задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про відвід судді Ярошенко від розгляду справи № 904/1876/23 відмовлено.

04.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття.

Заява обґрунтована тим, що з метою справедливого та неупередженого вирішення справи є вагомі підстави та поважні причини для повернення розгляду справи до стадії підготовчого провадження, оскільки судом порушено процесуальне право позивача за зустрічним позовом на надання додаткового строку для подання доказів.

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначає, що у зв`язку зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову, зміни обставин, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.

Тому, оскільки позивачем подано заяву від 04.08.2023 про внесення змін до зустрічного позову про визнання договору недійсним, то суд мав визначити строк для подання додаткових доказів в порядку п. 7 ст. 80 ГПК України.

При прийняті ухвали від 09.08.2023 року судом не визначено строку для подання додаткових доказів, тому суд, з метою дотримання принципів господарського процесу має право зробити це за результатами розгляду відповідної заяви.

04.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про те, що доданий до справи документ викликає сумнів з приводу його достовірності. В заяві позивач за зустрічним позовом просить виключити з числа доказів поданий УА ТОВ "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" документ під назвою "Акт сдачи-приемки имущества на ответственное хранение от 29.08.2003" та розглянути справу № 904/1876/23 на підставі інших доказів.

05.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про надання додаткового строку на подання доказів в порядку п. 7 ст. 80 ГПК України.

06.09.2023 від Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" надійшли заперечення щодо заяви ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" про повернення до стадії підготовчого провадження та надання додаткового строку для надання додаткових доказів. Останній вважає, що вищезазначені заяви ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" є спробую виправити свої помилки та/або безпідставно затягнути розгляд справи.

06.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про застосування строку позовної давності.

Як зазначає позивач за зустрічним позовом, генеральний директор УА ТОВ "УКРТЕХПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" ОСОБА_1 з 09.03.2004 був обізнаний про відсутність майна, нібито, переданого на ВАТ "ДПІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" на відповідальне зберігання за договором на відповідальне зберігання № 16 від 29.08.2003, оскільки його наявність на балансі ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" не була підтверджена аудитом та ревізією.

Таким чином, у зв`язку з отриманням зазначеної інформації, яка свідчить про порушення прав УА ТОВ "УКРТЕХПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" за договором, ОСОБА_1 починаючи з 09.03.2004 міг звернутись до суду для захисту порушених прав.

06.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про залишення позову без розгляду.

Позивач за зустрічним позовом просить залишити первісний позов без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки УА ТОВ "УКРТЕХПРОМ-ТИПОГРАФІЯ" не виконано умов ухвали суду від 26.07.2023 та не надано витребуваних документів.

06.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про поновлення строку для подання додаткових доказів у справі.

Позивач за зустрічним позовом просить залучити висновок експерта № 315 від 04.09.2023 за результатами проведення судово-економічної експертизи у господарському провадженні по справі № 904/1876/23.

Вказаний висновок судового експерта від 04.09.2023 отримано ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" лише 06.09.2023 через обставини, що не залежали від останнього, а саме: загальні строки проведення експертизи (п. 3.2. Договору про проведення судової експертизи № 121 від 14.06.2023) та ненадання позивачем за первісним позовом витребуваних ухвалою суду від 26.07.2023 документів.

Тому, ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" вважає, що має законні підстави для застосування ч. 8 ст. 80 ГПК України та поновлення строку на подання доказів по справі.

07.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про зупинення розгляду справи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" зазначає, що не погодившись із судовим рішенням від 09.08.2023, 28.08.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвал Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 року у справі № 904/1876/23. Станом на момент подання заяви про зупинення призначено склад суду для розгляду апеляційної скарги.

Скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 09.08.2023 за справою № 904/1876/23 в суді апеляційної інстанції має істотне значення для розгляду цієї справи в суді першої інстанції. Це обумовлює об`єктивну неможливість розгляду Господарським судом Дніпропетровської області цієї справи до моменту набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу від 09.08.2023.

В судове засідання 07.09.2023 з`явилися представники сторін.

Ухвалою від 07.09.2023 у заяві ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про зупинення провадження у справі відмовлено; у заяві ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про залишення позову без розгляду відмовлено; у заяві ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття відмовлено; у заявах ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про надання додаткового строку на подання доказів та про поновлення строку для подання доказів відмовлено; повернуто ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" додані докази до заяв про надання додаткового строку на подання доказів та про поновлення строку для подання доказів; у заяві ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" про те, що доданий до справи документ викликає сумніви з приводу його достовірності відмовити.

В ході судового засідання 07.09.2023, суд заслухавши представників сторін, розглянув справу по суті, встановив обставини справи та досліджено наявні у матеріалах справи докази.

В судовому засіданні 07.09.2023 у нарадчій кімнаті ухвалено судове рішення в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України з оформленням вступної та резолютивної частин.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача за первісним позовом викладена у позовній заяві

Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" у первісному позові обґрунтовує позовні вимоги тим, що всупереч умов договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, укладеного між ВАТ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ», правонаступником якого є відповідач за первісним позовом, останнім не було повернуто з відповідального зберігання майно, яке належить позивачу за первісним позовом та було передано ним на зберігання за актом від 29.08.2003.

Позивач за первісним позовом зазначає, що внаслідок неповернення переданого на зберігання майна, у відповідача за первісним позовом в силу приписів ч. 1 ст. 936, ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України виник обов`язок відшкодувати збитки у вигляді вартості втраченого майна у розмірі 5 388 133,83 грн. (з урахуванням інфляційного коригування).

При цьому, позивач за первісним позовом також посилався на те, що обставини укладення відповідного договору зберігання, передачі майна на зберігання відповідно до укладеного договору та акту від 29.08.2003, невиконання обов`язку відповідача за первісним позовом повернути майно зі зберіганні, як і вартість неповернутого майна у розмірі 5 388 133,83 грн. (з урахуванням інфляційного коригування), встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі № 904/4194/20, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021 та постановою Верховного Суду від 31.08.2021, а отже не потребують повторному доказуванню в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Позиція відповідача за первісним позовом викладена у відзиві на позовну заяву

Відповідач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", заперечує проти задоволення первісних позовних вимог, посилаючись на те, що майно, яке зазначено, як предмет зберігання за договором відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 - не передавалось і не зберігалось ним, оскільки виходячи з змісту п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 2.1, 3.1, 3.2, 5.1, 5.2 Договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, відповідні зобов`язання зі зберігання майна позивача за первісним позовом виникли у ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", яке в подальшому було реорганізовано у ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ". При цьому, відповідний договір відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 був підписаний головою правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" ОСОБА_2, проте, з 30.04.2003 по 04.02.2018 керівником ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", а в наступному і ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", був Моісеєнко В.В.

В свою чергу, за твердженнями відповідача за первісним позовом дані бухгалтерського обліку ТОВ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» не містять будь-якої інформації про фактичне приймання на облік відповідного обладнання, що також підтверджується і даними Звіту про основні показники діяльності підприємства за 2003 рік (форма № 1 - підприємництво (коротка)), а також Аудиторського висновку про достовірність фінансової звітності та аналіз фінансового стану за 2003 рік ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", складеного 09.03.2004 незалежним аудитором Чемерис Л.І.

Крім того, у матеріалах бухгалтерського обліку відсутні будь-які документи, що підтверджують факт передачі зазначеного обладнання від колишнього голови правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" ОСОБА_2 новому голові правління - Моісеєнко В.В., а також вказана обставина, на думку відповідача за зустрічним позовом, підтверджується заявами свідків (головного бухгалтера ОСОБА_3 , слюсара - механіка ОСОБА_4 ), які працювали у відповідний період на підприємстві.

Крім того, відповідач за первісним позовом наголошує, що договір відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 та акт приймання - передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003, не свідчить про фактичність господарської операції з передачі майна на зберігання, з огляду на відсутність підтвердження повноважень ОСОБА_1 на укладання цього правочину, відсутні докази оприбуткування відповідного майна на підприємстві та взагалі здійснення щодо нього будь-яких дій зі сторони позивача за первісним позовом, що на думку відповідача за первісним позовом, свідчить про фіктивність договору.

Додатково в обгрунтування доводу про фіктивність договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, відповідач за первісним позовом посилався на те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відсутні інформація про кінцевих бенефіціарних власників позивача за первісним позовом.

Щодо розрахунку вартості майна відповідач за первісним позовом зазначає, що Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ» зроблено невірний розрахунок розміру збитків, який нібито складає 5 388 133, 80 грн (757 268, 78 грн (первинна вартість майна) х 711, 521981 % (сукупний індекс інфляції за період з вересня 2003 року по червень 2020 року), однак умови договору не містять конкретизованого порядку розрахунку індексу інфляції.

Стосовно посилань позивача за первісним позовом на преюдицію у справі № 904/4194/20, відповідач за первісним позовом стверджує, що обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 904/4194/20, не є преюдиційними фактами й потребують дослідженню судом окремо.

Також, 06.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача за первісним позовом, в якій з посиланням на приписи ст. ст. 22261, ч 4 ст. 267 Цивільного кодексу України відповідача просив застосувати до вимог позивача загальний трирічний строк позовної давності з огляду на те, що початок перебігу позовної давності за вимогами про стягнення вартості втраченого майна слід вираховувати з моменту, коли засновник та генеральний директор Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" ОСОБА_1 , який також є акціонером та головою Спостережної ради загальних зборів ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", дізнався про відсутність майна, нібито переданого на відповідальне зберігання на балансі ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", а саме з 09.03.2004 (дата складення аудиторського висновку про достовірність фінансової звітності та аналізу фінансового стану на 2003 рік ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ".

Позиція позивача за первісним позовом викладена у відповіді на відзив

Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" зазначає, що всі обставини, що мають значення для вирішення цього спору, зокрема факт дійсності договору та факт розміру вартості втраченого майна на дату пред`явлення вимоги про його повернення (літо 2020 року), встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі № 904/4194/20, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.08.2021.

Позиція позивача за зустрічним позовом викладена у зустрічній позовній заяві

ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" було подано зустрічний позов у справі, в якому ним заявлено вимогу про визнання недійсним договору відповідального зберігання № 16 від 29.08.2003. Обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом (з урахуванням заяви про зміну підстав позову (вх. 39823/23 від 09.08.2023)), позивач за зустрічним позовом вказує, що оспорюваний ним договір підписаний не уповноваженою особою зі сторони відповідача за зустрічним позовом - директором ОСОБА_1, який не мав повноважень на його підписання, оскільки Статут та установчий договір товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" містять обмеження щодо укладення керівником договорів за сумами, предметом та іншими показниками. В свою чергу, позивач за зустрічним позовом стверджує, що всупереч п. 9.7.3., п. 10.1 Статуту вказаного товариства, у матеріалах справи відсутнє рішення власника відповідача за зустрічним позовом про обрання або призначення на посаду генерального директора товариства ОСОБА_1, а також відсутня копія трудового контракту (договору, угоди) в підтвердження його повноважень.

Також, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що з огляду на приписи п. 10.5.1 Статуту ОСОБА_1 обмежений у компетенції, як виконавчий орган відповідача за зустрічним позовом, а відповідно до приписів п. 9.7.11, п. 10.5.10 Статуту, укладанню оспорюваної угоди, предмет якої підлягає оцінці, передує прийняття зборами учасників товариства відповідного рішення, докази прийняття якого в матеріалах справи відсутні, а також не подавалось таке рішення і у матеріали справи № 904/4194/20.

Додатково в обгрунунтування недійсності оспорюваного правочину позивач за зустрічним позовом посилався на те, що майно, яке зазначено, як предмет зберігання за договором відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 - не передавалось і не зберігалось ним, а матеріали справи не містять доказів знаходження на балансі відповідача за первісним позовом такого майна. При цьому, позивач за зустрічним позовом наголошує, що відповідачем за зустрічним позовом обладнання фактично не передавалось і акт приймання - передачі підписувався без відповідного надходження обладнання на зберігання до ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", і жодних доказів в підтвердження фактичного переміщення обладнання на зберігання - матеріали справи не містять.

Також, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, дані бухгалтерського обліку ТОВ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» операції зі зберігання відповідного майна не відображені з огляду на відсутність у бухгалтерії підприємства первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують цю господарську операцію, і наявність такої бухгалтерської операції не підтверджена ні проведеним аудитом за наслідками 2003 року, ні здійсненою позивачем за первісним позовом ревізією за 2003 рік, оформленою відповідним актом.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідний договір відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 був підписаний головою правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" ОСОБА_2 без наявності у нього відповідних повноважень на укладення оспорюваного правочину, оскільки вказана особа обіймала посаду заступника голови правління, що підтверджується зокрема і показами свідків (головного бухгалтера ОСОБА_3 , слюсара - механіка ОСОБА_4 ), які працювали у відповідний період на підприємстві), показами свідка ОСОБА_5 (яка в період з 02.08.2003 по 26.11.2010 працювала у ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ"), а також і низькою документів щодо діяльності товариства.

Також, позивач за зустрічним позовом наголошував, що первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували господарські операції з отримання ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" на зберігання обладнання згідно договору відповідального зберігання № 16 від 29.08.2003, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_6 , ані інші особи бухгалтеру ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" - не передавали, і відповідні господарські операції не відображені як в бухгалтерському обліку ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", так і Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія".

При цьому при дослідженні питання щодо встановлення обставини хто саме був головою правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" станом на 29.08.2003, тобто на дату підписання оспорюваного правочину, позивач за зустрічним позовом наголошує на необхідності застосування такого стандарту доказування вірогідності доказів, визначеного ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи, що сукупність доказів наданих позивачем за зустрічним позовом свідчить про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на підписання оспорюваного правочину.

На переконання позивача за зустрічним позовом, обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 904/4194/20, не є преюдиційними фактами і не звільняє сторін від доказування спірних обставин. Також, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин.

Додатково в обгрунтування вимог за зустрічним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» посилалось на фіктивність договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, оскільки спірний договір містить дискримінаційні умови по відношенню до позивача за первісним позовом, господарські операції за договором не обліковувались підприємствами, оспорюваний правочин укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, адже ОСОБА_2 , працюючи на посаді заступника голови правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", мав можливість доступу до бланків та печаток товариства, а отже мав можливість проставити відповідну печатку.

Наведене в сукупності на переконання позивача за зустрічним позовом свідчить про те, що оспорюваний правочин укладено з порушенням ст. ст. 203, 232, 234 Цивільного кодексу України, що є підставами для визнання його недійсним в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача за зустрічним позовом викладена у відзиві на зустрічний позов

Відповідач за зустрічним позовом у відзиві на зустрічний позов просить суд закрити провадження у справі в частині вимог за зустрічною позовною заявою щодо визнання недійсним договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, з тих підстав, що спір між тими ж сторонами, з тих же підстав та предмету вже вирішено в межах спору у справі № 904/4194/20, за результатами розгляду якої відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним вказаного договору.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ

Матеріалами справи підтверджується, що 29.08.2003 між Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" в особі генерального директора ОСОБА_1, який діє на підставі Статуту (далі - позивач за первісним позовом/сторона-1) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпроавтотехкомплект" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект") в особі голови правління ОСОБА_2 (далі - відповідач за первісним позовом/сторона-2) укладено Договір відповідального зберігання майна № 16 (далі - договір), який посвідчено також печатками обох сторін (том 1, арк. с. 16-17).

Відповідно до пункту 1.1. договору, сторона-1 передає, а сторона-2 приймає на відповідальне зберігання сторони - 1, зазначене в Додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору, і зобов`язується повернути це майно.

Згідно Додатку № 1 до договору до майна (т. 1 арк. с. 18), яке передано на зберігання, відноситься:

одноножевий різак SEYPA 115PMC PMC № 2 808 - вартістю 63 158, 657;

двокольорова офсетна машина Man Roland 202 ТОВ 1998 - вартістю 82 653, 25 грн,

стіл генерал - 1 271, 01грн,

стіл навігатор бис - 1 514, 06 грн,

стіл- циліндрова печатна машина Victoria-1040 - 8 771, 26 грн,

візок гідравличний ручний з під`ємними вилами- 1 087, 62 грн,

чотирьохкольорова офсетна машина Miller - 530 744, 26 грн,

позолотний прес Heidelberg Original - 57 851, 13 грн,

проявочний процесор для офсетних пластин Danagraf DG - 10 216, 82 грн.

Вартість майна, переданого на зберігання, складає 757 268, 78 грн та підлягає коригуванню на індекс інфляції, що встановлено Національним банком України в період зберігання майна (пункт 1.2 договору).

Місцем зберігання майна є: м. Дніпропетровськ, вул. Верхоянська, 49. Передача майна на зберігання оформлюється актом приймання-передачі (пункти 1.3, 1.4 договору).

Розмір винагороди, який сторона-1 виплачує стороні-2 за зберігання майна, встановлюється в розмірі 1 500, 00 грн на рік, без ПДВ (пунктом 2.1 договору).

Згідно розділу 3 договору, сторона - 2 зобов`язана вживати усіх заходів, які необхідні для збереження майна сторони-1; нести відповідальність за втрату, недостачу чи пошкодження майна у відповідності до умов цього договору; повернути прийняте на зберігання майно на першу вимогу сторони - 1; сплатити послуги по зберіганню (пунктами 3.1, 3.2 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору, він вступає в силу з моменту фактичної передачі майна на зберігання за актом здачі-приймання та діє до моменту витребування майна стороною-1.

Сторона-2 зобов`язана повернути зі зберігання майно протягом семи днів з моменту отримання від Сторони-1 вимоги про повернення такого майна (пункт 5.2 договору).

У разі порушення строку повернення майна, що передбачено п. 3.1.2 та п.5.2. договору, сторона-2 сплачує стороні-1 неустойку (штраф) в розмірі 10 % (десяти відсотків) від вартості майна, переданого на зберігання, з урахуванням коригування такої вартості на індекс інфляції, відповідно до п. 1.2 договору, по день оплати неустойки (штрафу) включно.

29.08.2003 між Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" в особі генерального директора ОСОБА_1, який діє на підставі Статуту, та Відкритим акціонерним товариством "Дніпроавтотехкомплект" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект") в особі голови правління ОСОБА_2 складено Акт приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, який також посвідчено печатками обох сторін (т. 1 а.с. 19).

Відповідно до Акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003, на зберігання Відкритому акціонерному товариству "Дніпроавтотехкомплект" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект") позивачем передано на зберігання наступне майно, загальною вартістю 757 268,78 грн.:

одноножевий різак SEYPA 115PMC PMC № 2 808 - вартістю 63 158, 657;

двокольорова офсетна машина Man Roland 202 ТОВ 1998 - вартістю 82 653, 25 грн,

стіл генерал - 1 271, 01грн,

стіл навігатор бис - 1 514, 06 грн,

стіл- циліндрова печатна машина Victoria-1040 - 8 771, 26 грн,

візок гідравличний ручний з під`ємними вилами- 1 087, 62 грн,

чотирьохкольорова офсетна машина Miller - 530 744, 26 грн,

позолотний прес Heidelberg Original - 57 851, 13 грн,

проявочний процесор для офсетних пластин Danagraf DG - 10 216, 82 грн.

16.04.2020 Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" вимогу про повернення в семиденний строк з дня її пред`явлення комплексу поліграфічного обладнання. Додатком до вимоги є договір на відповідальне зберігання від 29.08.2003 та копія Акту приймання-передачі майна від 29.08.2003 (т. 1 , а.с. 20-24). Також, у вказаній вимозі позивачем зазначено, що у випадку неможливості повернути майно, яке зазначено в Акті приймання-передачі майна від 29.08.2003 до Договору відповідального зберігання від 29.08.2003, позивач просить повернути аналогічну кількість майна такого самого технічного призначення та такої самої якості, або сплатити вартість майна.

Зазначена вимога отримана відповідачем за первісним позовом 24.04.2020 (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 767/400, роздруківка з сайту Укрпошти містяться в матеріалах справи, в 1-му томі арк. с. 25.

13.07.2020 позивач за первісним позовом повторно направив на адресу відповідача вимогу про повернення переданого на зберігання комплексу поліграфічного обладнання (том 1, арк. с. 26-28). Також, у вказаній вимозі позивачем зазначено, що у випадку неможливості повернути майно, яке зазначено в Акті приймання-передачі майна від 29.08.2003 до Договору відповідального зберігання від 29.08.2003, позивач вимагає сплатити вартість зазначеного майна з урахуванням коригування такої вартості на індекс інфляції відповідно до умов п. 1.2 та 4.1 договору.

Вказана вимога направлена позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом, що підтверджується накладною поштової установи 621, описом вкладеного у лист та фіскальним чеком поштової установи від 14.07.2020.

У зазначений в вимогах позивача за первісним строк, відповідач за зустрічним позовом майно, яке передано на зберігання, - не повернув.

Позивач у первісному позові вказував, що вартість майна, зазначена в договорі у сумі 757 268, 78 грн, відкоригована позивачем відповідно до умов пункту 1.2 договору на загальний сукупний індекс інфляції - 7, 11521981% за період з вересня 2003 року по червень 2020 року, внаслідок чого загальна вартість майна станом на подачу первісного позову складає 5 388 133, 83 грн., і оскільки передане на відповідальне зберігання майно не було повернуто позивачу за первісним позовом, останній наголошує на обумовленому законом і договором обов`язку відповідача за первісним позовом обов`язку відшкодувати Українсько-американському товариству з обмеженою відповідальністю «УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ» вартість втраченого майна у розмірі 5 388 133, 83 грн.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, і не заперечувалось учасниками спору, що в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/4194/20 за позовом Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" про стягнення штрафу у сумі 538 813, 38 грн, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору № 16 на відповідальне зберігання від 29.08.2003 (далі - договір від 29.08.2003) в частині повного та своєчасного повернення обладнання, переданого на зберігання, та за зустрічним позовом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" до Українсько-американського ТОВ "Укртехнопром-типографія" про визнання недійсним договору від 29.08.2003.

Зокрема, вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 обґрунтовувались наступним:

- договір та інші додатки до нього від ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" підписано неуповноваженою на те особою;

- на дату підписання спірного договору в статуті ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" діяли обмеження щодо укладення договорів на суму, яка перевищує 30% статутного фонду;

- договір виходить за межі цілей діяльності ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" визначених в статуті;

- договір не породжує правовідносин для сторін також у зв`язку із забороною його підписувати, встановленою для ОСОБА_1 в силу ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР. Для не укладеного (не вчиненого) договору не вимагається встановлення його недійсності окремо в судовому порядку;

- за договором фактично майно не передавалося до ВАТ "Дніпроавтотехкомплект";

- позивач безпідставно застосовує індексацію до вартості майна та зловживає своїми правами.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021, у задоволенні вимог за зустрічним позовом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" до Українсько-американського ТОВ "Укртехнопром-типографія" про визнання недійсним договору від 29.08.2003 відмовлено; первісний позов Українсько-американського ТОВ "Укртехнопром-типографія" до ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" про стягнення 538 813, 38 грн задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 31.08.2021 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021 у справі № 904/4194/20 залишено без змін.

Судові рішення у справі № 904/4194/20 про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог обґрунтовано тим, що на день укладення спірного договору керівником ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" був саме ОСОБА_2 , що підтверджується листом Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 16.10.2020 № 04-09/2073; статутом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" невизначено виключного переліку повноважень голови правління товариства; доказів, які б підтверджували наявність у іншого органу товариства виключного права на укладення спірного договору на підставі Статуту товариства, відповідачем надано не було.

В наведеній частині судові акти містять наступні встановлені обставини:

- оскільки Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України на момент укладення спірного договору не містив даних про зміну голови правління ВАТ "Дніпроавтотехкомплект", а з умов договору зберігання не вбачається доведення другої сторони про такі зміни, відповідач за первісним позовом позбавляється можливості використовувати протокол загальних зборів акціонерів ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" від 18.04.2003 і наказ ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" №11-к від 30.04.2003;

- крім того, з пункту 8.4.5. Статуту ВАТ "Дніпроавтотехкомплект", затвердженого протоколом №1 від 19.10.2001 Загальних зборів акціонерів і зареєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 22.11.2001, вбачається, що голова правління обирається загальними зборами акціонерів терміном на 3 роки. Тобто, знову ж таки на час укладення спірного договору цей термін не був закінчений;

- від ТОВ "Укртехнопром-типографія" договір був підписаний керівником Моісеєнком Б.В., якому за твердженням скаржника було відомо про переобрання голови правління ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" станом на день укладення договору, оскільки він був присутнім на загальних зборах 18.04.2003 як голова спостережної ради ВАТ "Дніпроавтотехкомплект". Фактично, вказує скаржник, вказана особа був представником одночасно обох сторін договору та безпосередньо заінтересованою особою, що в силу частини третьої статті 62 Цивільного кодексу Української РСР встановлює заборону на підписання спірного договору.

- доказів укладення договору зберігання від 29.08.2003 від імені ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" Моісеєнком Б.В відповідачем не надано.

Також, судовими рішеннями у справі встановлено, що зважаючи на те, що у зазначений у вимогах позивача строк, відповідач майно, яке передано на зберігання, в порушення умов договору не повернув, позовні вимоги про стягнення штрафу визнанні судом обґрунтованими.

В наведеній частині судові акти містять наступні встановлені обставини:

- зі змісту договору про відповідальне зберігання вбачається, що Сторона-2 зобов`язана повернути зі зберігання майно протягом семи днів з моменту отримання від Сторони-1 вимоги про повернення такого майна (п.5.2. договору);

- 16 квітня 2020 року Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" вимогу про повернення в семиденний строк з дня її пред`явлення комплексу поліграфічного обладнання. Додатком до вимоги є Договір на відповідальне зберігання від 29.08.2003 та копія Акту приймання-передачі майна від 29.08.2003;

- зазначена вимога отримана відповідачем 24.04.2020 (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №767/400);

- 13 липня 2020 року позивач повторно направив на адресу відповідача вимогу про повернення переданого на зберігання комплексу поліграфічного обладнання, вимога від 13.07.2020 отримана відповідачем 23.07.2020 ;

- таким чином, граничний термін виконання договору та повернення майна - 30.07.2020;

- у зазначений в вимогах позивача строк відповідач майно, яке передано на зберігання, не повернув.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У пункті 7.10 постанови від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

У пункті 9.10 постанови від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 Велика Плата Верховного Суду зазначила, що попереднє рішення суду може бути враховано під час розгляду такого спору та слугувати підставою для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин з урахуванням передбачених статтею 75 ГПК України правил, зокрема, що преюдиціальне значення надається виключно обставинам, установленим судовими рішеннями, серед яких можна виокремити обставини (факти) того, чи мали місце ці діяння та чи вчинені вони цією особою, а не правовій оцінці таких обставин, яка може полягати, зокрема, у висновках суду про те, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом положень статей 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, а 29.08.2003 сторонами складено Акт приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, отже між сторонами виникли правовідносини зі зберігання майна, які на час укладення відповідного договору та передачі майна на зберігання за відповідним актом були врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Згідно із частиною 2 статті 4 ЦК УРСР 1963 року (в редакції на день укладення договору) підставами виникнення цивільних прав і обов`язків можуть бути угоди, передбачені законом, а також угоди, хоч і не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Ст. 151 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визначено, в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Також, статтею 413 Цивільного кодексу УРСР 1963 року було передбачено, що за договором схову одна сторона (охоронець) зобов`язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості.

В свою чергу, з 01.01.2004 набрав чинності Цивільний кодекс України (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), а Цивільний кодекс Української РСР, відповідно, втратив чинність (п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України).

Також, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, суд зазначає, що оскільки договір відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 укладено між сторонами під час дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року, проте, права та обов`язки за ним продовжили існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України 01.01.2004, а тому до прав та обов`язків за вказаним договором (які продовжили існувати після 01.01.2004) підлягають застосуванню саме норми Цивільного кодексу України, в контексті спірних правовідносин, які виникли і продовжують існувати в призмі укладеного договору, який за своєю правовою природою є договором зберігання.

Крім того, пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Так, приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина перша статті 937 Цивільного кодексу України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Отже, за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу.

Особливість реальних договорів визначена частиною другою статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Тож метою визначення наявності між сторонами правовідносин за договором зберігання, суду належить виходити з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення такого договору та наявності виникнення за ним правовідносин між сторонами.

За частинами другою, третьою статті 937 Цивільного кодексу України, прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну (стаття 942 Цивільного кодексу України).

Ч. 1-3 ст. 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною першою статті 948 Цивільного кодексу України визначено, що поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частиною 1 статті 949 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Отже, суд зазначає, що одержання поклажодавцем згідно абзацу третього частини першої статті 937 Цивільного кодексу України від зберігача розписки, квитанції чи іншого підписаного ним документа слугує належним доказом укладення договору, а врешті достатньою гарантією для захисту прав сторін договору від можливих порушень.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, на зберігання Відкритому акціонерному товариству "Дніпроавтотехкомплект" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект") позивачем за первісним позовом передано на зберігання наступне майно, загальною вартістю 757 268,78 грн., а отже, враховуючи те, що зберігання вказаного майна продовжувалось і після набрання чинності Цивільним кодексом України, а тому у відповідача за первісним позовом, як зберігача, в силу приписів ст. 942 Цивільного кодексу України та умов договору, продовжився обов`язок зберігання майна переданого позивачем за первісним позовом по Акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003.

В свою чергу, суд встановив, що відповідно до пункту 5.1 Договору, він вступає в силу з моменту фактичної передачі майна на зберігання за актом здачі-приймання та діє до моменту витребування майна стороною-1, і враховуючи умови пункту 5.2 Договору, сторона-2 саме зобов`язана повернути зі зберігання майно протягом семи днів з моменту отримання від Сторони-1 вимоги про повернення такого майна, і така вимога від 16.04.2020 в розумінні наведених умов Договору, була направлена позивачем за первісним позовом на адресу відповідача за первісним позовом та отримана останнім 24.04.2020, докази чого наявні в матеріалах справи.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, строк зберігання переданого на зберігання майна вартістю 757 268,78 грн., припинився в розумінні як умов укладеного між сторонами договору, так і наведених приписів ч. 1-3 ст. 938, ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України, внаслідок пред`явлення поклажодавцем вимоги про повернення речі з зберігання, відповідач за первісним позовом зобов`язаний був повернути передане на зберігання майно вартістю 757 268,78 грн. у семиденний строк з моменту отримання вимоги від 16.04.2020, чого ним зроблено не було і належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України повернення спірного майна - матеріали даної справи справи не містять.

Крім того, суд враховує і те, що обставини того, що 16 квітня 2020 року Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" вимогу про повернення в семиденний строк з дня її пред`явлення комплексу поліграфічного обладнання. Додатком до вимоги є Договір на відповідальне зберігання від 29.08.2003 та копія Акту приймання-передачі майна від 29.08.2003, і зазначена вимога отримана відповідачем 24.04.2020 (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 767/400), а також і обставина того, що 13 липня 2020 року позивач повторно направив на адресу відповідача вимогу про повернення переданого на зберігання комплексу поліграфічного обладнання, вимога від 13.07.2020 отримана відповідачем 23.07.2020 , і відповідно, граничний термін виконання договору та повернення майна - 30.07.2020, а також і факт того, що у зазначений в вимогах позивача строк відповідач майно, яке передано на зберігання, не повернув - встановлені і у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021, які залишені в силі постановою Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 904/4194/20, і вказані обставини в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, є преюдиційними в контексті і даного спору.

Також, суд наголошує, що відповідні обставини ним також були досліджені в рамках і даного спору, адже відповідач за первісним позовом заперечував преюдиційність встановлених у праві № 904/4194/20 обставин, проте, суд за результатами даного спору дійшов висновку про необгрутованість доводів відповідача за первісним позовом в цій частині, оскільки наявні у даній справі докази жодним чином не спростовують обставин, встановлених у справі № 904/4194/20 в частині підстав застосування штрафу за прострочення ТОВ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» виконання обов`язку з повернення переданого на зберігання майна.

В свою чергу, як встановлено судом під час розгляду даної справи на підставі наявних у справі доказів, позивач за первісним позовом 13.07.2020 повторно направив на адресу відповідача вимогу про повернення переданого на зберігання комплексу поліграфічного обладнання, належні докази чого наявні у матеріалах справи, і у вказаній вимозі позивачем зазначено, що у випадку неможливості повернути майно, яке зазначено в Акті приймання-передачі майна від 29.08.2003 до Договору відповідального зберігання від 29.08.2003, позивач вимагає сплатити вартість зазначеного майна з урахуванням коригування такої вартості на індекс інфляції відповідно до умов п. 1.2 та 4.1 договору.

При цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять як належних, допустимих та вірогідних доказів саме повернення позивачеві спірного майна, так не містять і належних, допустимих та вірогідних доказів знаходження у відповідача за первісним позовом спірного майна, переданого по Акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003, що в сукупності з встановленими судом обставинами та наявними у справі доказами, свідчить про втрату відповідачем за первісним позовом переданого на зберігання майна вартістю 757 268,78 грн.

Посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що дані бухгалтерського обліку ТОВ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» не містять будь-якої інформації про фактичне приймання на облік відповідного обладнання, що також підтверджується і даними Звіту про основні показники діяльності підприємства за 2003 рік (форма № 1 - підприємництво (коротка)), а також Аудиторського висновку про достовірність фінансової звітності та аналіз фінансового стану за 2003 рік ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", складеного 09.03.2004 незалежним аудитором Чемерис Л.І. - судом відхиляються як необґрунтовані та безпідставні, з огляду на наступне.

Так, акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про діяльність підприємства у сфері податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого суб`єктом господарювання здійснюється впорядкування своєї господарської діяльності.

Водночас акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді. Встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України (подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/12793/17, від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17, від 07.12.2021 у справі № 922/3816/19).

До того ж, суд зазначає, що Аудиторський висновок про достовірність фінансової звітності та аналіз фінансового стану за 2003 рік ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", складений 09.03.2004 незалежним аудитором Чемерис Л.І., тобто особою, яка не є ні носієм контролюючих функцій, ні суб`єктом, вимоги або висновки якого є обов`язковими для врахування та/або виконання контрагентами суб`єкта господарювання, щодо якого проведено аудит. Крім того, Звіт про основні показники діяльності підприємства за 2003 рік (форма № 1 - підприємництво (коротка)), також є документом, який складається самостійно суб`єктом господарювання і вимоги або висновки якого є обов`яковими для врахування та/або виконання контрагентами суб`єкта господарювання.

При цьому, п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Суд враховує, що в сукупності як Договір, так і Акт приймання-передачі майна від 29.08.2003 до Договору відповідального зберігання від 29.08.2003, як первинні документи бухгалтерського обліку, які фіксують сам факт здійснення господарських операцій, підтверджують як факт виникнення між сторонами спору правовідносин відповідального зберігання майна, так і факт безпосередньої передачі такого майна вартістю 757 268,78 грн. на зберігання позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом, що узгоджується як з вищенаведеними приписами цивільного законодавства, чинними як на момент виникнення правовідносин, так і протягом їх існування між сторонами під час зберігання майна. А не зазначення таких господарських операцій в бухгалтерському обліку підприємства не свідчить про відсутність/недійсність господарської операції, а лише встановлює для суб`єкта господарювання певну фінансову відповідальність за порушення фінансового відображення таких операцій та застосування заходів фінансового контролю уповноваженим контролюючим органом.

Також, доводи відповідача за первісним позовом про те, що у матеріалах бухгалтерського обліку відсутні будь-які документи, що підтверджують факт передачі зазначеного обладнання від колишнього голови правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" ОСОБА_2 новому голові правління - Моісеєнко В.В., а також вказана обставина, на думку відповідача за зустрічним позовом, підтверджується заявами свідків (головного бухгалтера Руденко Н.М., слюсаря - механіка Новікова А.П.), які працювали у відповідний період на підприємстві - судом відхиляються. З огляду на те, що як зазначалось вище, не зазначення таких господарських операцій в бухгалтерському обліку підприємства не свідчить про відсутність/недійсність господарської операції, а лише встановлює для суб`єкта господарювання певну фінансову відповідальність за порушення фінансового відображення таких операцій та застосування заходів фінансового контролю.

Стосовно заяв свідків (головного бухгалтера ОСОБА_3 , слюсаря - механіка ОСОБА_4 ) щодо обставин укладення та виконання Договору відповідального зберігання від 29.08.2003 та складання Акту приймання-передачі майна від 29.08.2003, які долучені до матеріалів справи, суд зазначає, що вказані заяви свідків не можуть бути прийняті в якості належних, допустимих та більш достовірних доказів в спростування стверджуваної позивачем за первісним позовом обставин укладення Договору та передання на відповідальне зберігання спірного майна, з огляду на те, що частиною 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України визначено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

В свою чергу, як зазначено вище, в сукупності як Договір, так і Акт приймання-передачі майна від 29.08.2003 до Договору відповідального зберігання від 29.08.2003, як первинні документи бухгалтерського обліку, які фіксують сам факт здійснення господарських операцій, підтверджують як факт виникнення між сторонами спору правовідносин відповідального зберігання майна, так і факт безпосередньої передачі такого майна вартістю 757 268,78 грн. на зберігання позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом, а тому відповідні обставини зафіксовані у належних доказах в розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, які в силу вимог процесуального закону не можуть встановлюватись на підставі показів свідків.

До того ж, суд зазначає, що приписами параграфу 1 глави 66 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини зберігання, передбачено лише, що тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків (ч. 3 ст. 949 Цивільного кодексу України). Інших випадків застосування свідчення свідків у правовідносинах зберігання - приписи матеріального права не встановлюють.

З огляду на вкладене, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, враховуючи встановлені обставини справи, суд відхиляє доводи відповідача за первісним позовом в частині відсутності у нього обов`язків за договором зберігання - як необґрунтовані та такі, що спростовуються як наявними у справі доказами, так і приписами цивільного законодавства.

Додатково в обґрунтування заперечень саме за первісним позовом, відповідач за первісним позовом посилався на фіктивність договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003, оскільки в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відсутні інформація про кінцевих бенефіціарних власників позивача за первісним позовом.

Суд, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, відхиляє вказані доводи відповідача за первісним позовом, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, з огляду на наступне.

Оскільки договір відповідального зберігання майна № 16 був укладений ще 29.08.2003, то питання щодо відповідності договору вимогам закону має вирішуватися з урахуванням законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Тобто, застосуванню підлягають положення ЦК 1963 року.

Згідно із частиною 2 статті 4 ЦК 1963 року (в редакції на день укладення договору) підставами виникнення цивільних прав і обов`язків можуть бути угоди, передбачені законом, а також угоди, хоч і не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦК 1963 року (в редакції на день укладення договору) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Мнимий (фіктивний) правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Також, мнимий (фіктивний) правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що доводи відповідача за первісним позовом про фіктивність договору - не були доведені належними, допустимими та більш вірогідними доказами, оскільки відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформації про кінцевих бенефіціарних власників позивача за первісним позовом не є належним доказом саме введення відповідача за первісним позовом в оману до або в момент укладення договору щодо фактичних обставин правочину або щодо дійсних намірів учасників, як не доведено наявність свідомого наміру невиконання зобов`язань по договору та приховування справжніх намірів учасників правочину.

Крім того, доводи відповідача за первісним позовом про те, що відповідний договір відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 був підписаний головою правління ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" ОСОБА_2, проте, з 30.04.2003 по 04.02.2018 керівником ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", а в наступному і ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", був ОСОБА_6 , також були предметом оцінки з підстав його недійсності у справі № 904/4194/20, в якій у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021, які залишені в силі постановою Верховного Суду від 31.08.2021, встановлені обставини, що на день укладення спірного договору керівником ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" був саме ОСОБА_2 , що підтверджується листом Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 16.10.2020 № 04-09/2073; статутом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" невизначено виключного переліку повноважень голови правління товариства; доказів, які б підтверджували наявність у іншого органу товариства виключного права на укладення спірного договору на підставі Статуту товариства, відповідачем надано не було.

Суд зазначає, що вказані обставини в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу Ураїни, є преюдиційними в контексті і даного спору, а також під час розгляду даного спору у справі № 904/1876/23 дійсно підлягають врахуванню, проте, не спростовують обов`язок суду встановити обставини, виходячи з предмету заявленого первісного позову - відшкодування вартості втраченого майна, що і здійснено судом в процесі дослідження обставин справи і перевірки їх доказами.

Отже, суд за наслідками розгляду первісного позову встановив, що матеріали справи не містять як належних, допустимих та вірогідних доказів саме повернення позивачеві спірного майна, так не містять і належних, допустимих та вірогідних доказів знаходження у відповідача за первісним позовом спірного майна, переданого по Акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003, що в сукупності з встановленими судом обставинами у даній справі, наявними у даній справі доказами, а також враховуючи в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021, які залишені в силі постановою Верховного Суду від 31.08.2021, дає підстави для обґрунтованого висновку про втрату відповідачем за первісним позовом переданого на зберігання майна вартістю 757 268,78 грн.

Частиною першою статті 950 Цивільного кодексу України встановлено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до статті 951 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Суд зазначає, що згідно розділу 3 договору, сторона - 2 (тобто, відповідач за первісним позовом) зобов`язана вживати усіх заходів, які необхідні для збереження майна сторони-1; нести відповідальність за втрату, недостачу чи пошкодження майна у відповідності до умов цього договору; повернути прийняте на зберігання майно на першу вимогу сторони - 1; сплатити послуги по зберіганню (пунктами 3.1, 3.2 договору).

Отже, вищенаведені приписи чинного законодавства, в сукупності з погодженими сторонами умовами договору, свідчать про те, що зберігач (відповідач за первісним позовом) зобов`язаний повернути поклажедавцеві товар який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов`язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження за наявності складу цивільного правопорушення (протиправність, збитки, причинний зв`язок) передбаченого ст. 614 Цивільного кодексу України).

За статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Приписами ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За умовами ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються декількома способами, у тому числі шляхом відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч. 2 вказаної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 3 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини другої статті 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправна поведінка, 2) збитки, 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, 4) вина боржника (висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 915/283/18, від 08.04.2021 у справі № 916/1781/20).

Сукупність встановлених обставин справи у їх логічному поєднані між собою свідчить про недотримання відповідачем за первісним позовом взятого на себе обов`язку зі зберігання переданого позивачем за первісним позовом за Договором по Акту приймання-передачі на відповідальне зберігання від 29.08.2003 майна вартістю 757 268, 78 грн.

При цьому, суд зазначає, що чіткий опис та вартість майна в загалом розмірі 757 268, 78 грн (з зазначенням вартості окремо по позиціях) була узгоджена сторонами як під час укладення договору, що зазначено у пункті 1.2 договорі, а також у переліку майна, переданого на зберігання, що є додатком до договору, а також безпосередньо і при передачі майна на зберігання за актом приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003, який не містить жодних застережень/заперечень стосовно наведеного у акті опису фактичній кількості та вартості переданого на зберігання майна та вартості як кожної позиції, так і в цілому вартості майна, що посвідчено підписами та печатками обох сторін.

Таким чином, суд за наслідками дослідження наявних у справі доказів, дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується вартість переданого позивачем за первісним позовом на зберігання відповідачу за первісним позовом майна загалом в розмірі 757 268, 78 грн, а недотримання відповідачем за первісним позовом взятого на себе обов`язку за договором зберігання - є протиправною формою поведінки в результаті якої відбулась втрата переданого йому на зберігання майна вартістю 757 268, 78 грн.

Також, суд дійшов висновку за результатами оцінки наявних у справі доказів в сукупності, що наслідком протиправної поведінки відповідача за первісним позовом є шкода в розмірі вартості втраченого майна 757 268, 78 грн, і така шкода перебуває у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною поведінкою відповідача за первісним позовом, адже її заподіяння зумовлено невиконання ним взятого на себе обов`язку зі зберігання майна, обумовленого як Договором, так і приписами ст. 151, 413 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (чинного на момент укладення Договору та передачі майна на зберігання по Акту), та ст. ст. 526, ч. 1 ст. 938, ст. 942 Цивільного кодексу України (який розповсюджує свою дію на подальші правовідносини сторін за договором з набуттям ним чинності з 01.01.2004).

Суд також зазначає, що вина Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" у заподіянні шкоди Українсько-американському товариству з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" презюмується, оскільки у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента, який повинен доказати, що збитки заподіяні не з його вини.

Вина відповідачем за первісним позовом не спростована, оскільки він свого обов`язку щодо зберігання майна та повернення його на вимогу позивача за первісним позовом після припинення строку зберігання майна вартістю 757 268,78 грн внаслідок пред`явлення поклажодавцем вимоги про повернення речі з зберігання, - не виконав в розумінні як умов укладеного між сторонами договору, так і приписів ч. 1-3 ст. 938, ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України, адже відповідач за первісним позовом зобов`язаний був повернути передане на зберігання майно вартістю 757 268, 78 грн у семиденний строк як з моменту отримання вимоги від 16.04.2020, так і вимоги від 13.07.2020, чого ним здійснено не було, а матеріали справи не містять як належних, допустимих та вірогідних доказів саме повернення позивачеві спірного майна, так не містять і належних, допустимих та вірогідних доказів знаходження у відповідача за первісним позовом спірного майна, переданого по Акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 29.08.2003, що свідчить про його втрату саме з вини відповідача аз первісним позовом.

Таким чином, в силу вищенаведених приписів цивільного законодавства та умов п. 1.2, 3.1.2 Договору , у відповідача за первісним позовом виник обов`язок з відшкодування на користь позивача за первісним позовом вартості майна, переданого на зберігання в сумі 757 268,78 грн, з коригуванням вказаної суми на індекс інфляції за період з 01.09.2003 по 30.06.2020, як збитків зумовлених втратою переданого йому на зберігання майна, і право на відшкодування яких виникло у позивача за первісним позовом з моменту спливу 7-денного строку з отримання вимоги від 13.07.2020, яка отримана відповідачем за первісним позовом 23.07.2020, що зокрема встановлено і у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021, які залишені в силі постановою Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 904/4194/20, і вказані обставини в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, є преюдиційними в контексті і даного спору. Таким чином, строк виконання зобов`язання щодо сплати вартості втраченого майна також сплив 30.07.2020 включно.

Ураховуючи наведене, суд вважає правомірними та законними вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом збитків зумовлених втратою переданого йому на зберігання майна, враховуючи наявність в діях відповідача за первісним позовом складу цивільного (господарського) правопорушення, необхідного для стягнення шкоди у вигляді збитків, розмір яких з урахуванням умов п. 1.2, 3.1.2 Договору, складає загалом 5 388 133,83 грн , що обраховано виходячи з вартості майна, переданого на зберігання - 757 268,78 грн, яка підлягає коригуванню на індекс інфляції за період з 01.09.2003 по 30.06.2020 , з урахуванням наступних індексів, що є загальновідомою інформацією (вер. 2003 = 100.6, жовт. 2003 = 101.3, лист. 2003 = 101.9, груд. 2003 = 101.5, січ. 2004 = 101.4, лют. 2004 = 100.4, бер. 2004 = 100.4, квіт. 2004 = 100.7, трав. 2004 = 100.7, черв. 2004 = 100.7, лип. 2004 = 100.0, серп. 2004 = 99.9, вер. 2004 = 101.3, жовт. 2004 = 102.2, лист. 2004 = 101.6, груд. 2004 = 102.4, січ. 2005 = 101.7, лют. 2005 = 101.0, бер. 2005 = 101.6, квіт. 2005 = 100.7, трав. 2005 = 100.6, черв. 2005 = 100.6, лип. 2005 = 100.3, серп. 2005 = 100.0, вер. 2005 = 100.4, жовт. 2005 = 100.9, лист. 2005 = 101.2, груд. 2005 = 100.9, січ. 2006 = 101.2, лют. 2006 = 101.8, бер. 2006 = 99.7, квіт. 2006 = 99.6, трав. 2006 = 100.5, черв. 2006 = 100.1, лип. 2006 = 100.9, серп. 2006 = 100.0, вер. 2006 = 102.0, жовт. 2006 = 102.6, лист. 2006 = 101.8, груд. 2006 = 100.9, січ. 2007 = 100.5, лют. 2007 = 100.6, бер. 2007 = 100.2, квіт. 2007 = 100.0, трав. 2007 = 100.6, черв. 2007 = 102.2, лип. 2007 = 101.4, серп. 2007 = 100.6, вер. 2007 = 102.2, жовт. 2007 = 102.9, лист. 2007 = 102.2, груд. 2007 = 102.1, січ. 2008 = 102.9, лют. 2008 = 102.7, бер. 2008 = 103.8, квіт. 2008 = 103.1, трав. 2008 = 101.3, черв. 2008 = 100.8, лип. 2008 = 99.5, серп. 2008 = 99.9, вер. 2008 = 101.1, жовт. 2008 = 101.7, лист. 2008 = 101.5, груд. 2008 = 102.1, січ. 2009 = 102.9, лют. 2009 = 101.5, бер. 2009 = 101.4, квіт. 2009 = 100.9, трав. 2009 = 100.5, черв. 2009 = 101.1, лип. 2009 = 99.9, серп. 2009 = 99.8, вер. 2009 = 100.8, жовт. 2009 = 100.9, лист. 2009 = 101.1, груд. 2009 = 100.9, січ. 2010 = 101.8, лют. 2010 = 101.9, бер. 2010 = 100.9, квіт. 2010 = 99.7, трав. 2010 = 99.4, черв. 2010 = 99.6, лип. 2010 = 99.8, серп. 2010 = 101.2, вер. 2010 = 102.9, жовт. 2010 = 100.5, лист. 2010 = 100.3, груд. 2010 = 100.8, січ. 2011 = 101.0, лют. 2011 = 100.9, бер. 2011 = 101.4, квіт. 2011 = 101.3, трав. 2011 = 100.8, черв. 2011 = 100.4, лип. 2011 = 98.7, серп. 2011 = 99.6, вер. 2011 = 100.1, жовт. 2011 = 100.0, лист. 2011 = 100.1, груд. 2011 = 100.2, січ. 2012 = 100.2, лют. 2012 = 100.2, бер. 2012 = 100.3, квіт. 2012 = 100.0, трав. 2012 = 99.7, черв. 2012 = 99.7, лип. 2012 = 99.8, серп. 2012 = 99.7, вер. 2012 = 100.1, жовт. 2012 = 100.0, лист. 2012 = 99.9, груд. 2012 = 100.2, січ. 2013 = 100.2, лют. 2013 = 99.9, бер. 2013 = 100.0, квіт. 2013 = 100.0, трав. 2013 = 100.1, черв. 2013 = 100.0, лип. 2013 = 99.9, серп. 2013 = 99.3, вер. 2013 = 100.0, жовт. 2013 = 100.4, лист. 2013 = 100.2, груд. 2013 = 100.5, січ. 2014 = 100.2, лют. 2014 = 100.6, бер. 2014 = 102.2, квіт. 2014 = 103.3, трав. 2014 = 103.8, черв. 2014 = 101.0, лип. 2014 = 100.4, серп. 2014 = 100.8, вер. 2014 = 102.9, жовт. 2014 = 102.4, лист. 2014 = 101.9, груд. 2014 = 103.0, січ. 2015 = 103.1, лют. 2015 = 105.3, бер. 2015 = 110.8, квіт. 2015 = 114.0, трав. 2015 = 102.2, черв. 2015 = 100.4, лип. 2015 = 99.0, серп. 2015 = 99.2, вер. 2015 = 102.3, жовт. 2015 = 98.7, лист. 2015 = 102.0, груд. 2015 = 100.7, січ. 2016 = 100.9, лют. 2016 = 99.6, бер. 2016 = 101.0, квіт. 2016 = 103.5, трав. 2016 = 100.1, черв. 2016 = 99.8, лип. 2016 = 99.9, серп. 2016 = 99.7, вер. 2016 = 101.8, жовт. 2016 = 102.8, лист. 2016 = 101.8, груд. 2016 = 100.9, січ. 2017 = 101.1, лют. 2017 = 101.0, бер. 2017 = 101.8, квіт. 2017 = 100.9, трав. 2017 = 101.3, черв. 2017 = 101.6, лип. 2017 = 100.2, серп. 2017 = 99.9, вер. 2017 = 102.0, жовт. 2017 = 101.2, лист. 2017 = 100.9, груд. 2017 = 101.0, січ. 2018 = 101.5, лют. 2018 = 100.9, бер. 2018 = 101.1, квіт. 2018 = 100.8, трав. 2018 = 100.0, черв. 2018 = 100.0, лип. 2018 = 99.3, серп. 2018 = 100.0, вер. 2018 = 101.9, жовт. 2018 = 101.7, лист. 2018 = 101.4, груд. 2018 = 100.8, січ. 2019 = 101.0, лют. 2019 = 100.5, бер. 2019 = 100.9, квіт. 2019 = 101.0, трав. 2019 = 100.7, черв. 2019 = 99.5, лип. 2019 = 99.4, серп. 2019 = 99.7, вер. 2019 = 100.7, жовт. 2019 = 100.7, лист. 2019 = 100.1, груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020 = 100.8, квіт. 2020 = 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2.

В цій частині суд перевірив наданий позивачем за первісним позовом розрахунок, та дійшов висновку про його обґрунтованість та арифметичну правильність.

Доводи відповідача за первісним позовом про те, що Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТЕХНОПРОМ-ТИПОГРАФІЯ» зроблено невірний розрахунок розміру збитків, який нібито складає 5 388 133, 80 грн (757 268, 78 грн (первинна вартість майна) х 711, 521981 % (сукупний індекс інфляції за період з вересня 2003 року по червень 2020 року), однак умови договору не містять конкретизованого порядку розрахунку індексу інфляції - судом відхиляються.

У пункті 1.2. договору сторони дійшли згоди щодо вартості майна, переданого на зберігання, яка підлягає коригуванню на індекс інфляції, встановлений НБУ в період зберігання майна.

Статтею 6 Закону України від 20.05.1999 № 679-XIV "Про Національний банк України" передбачено, що відповідно до Конституції України основною функцією НБУ є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції НБУ має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті.

Статтею 7 цього Закону визначено інші функції НБУ.

Водночас за змістом статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (у редакції чинній, на час укладення спірного договору, яка є чинною і на цей час) індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Центральним органом виконавчої влади в галузі статистики у 2003 році був Державний комітет статистики України відповідно до указу Президента України від 06.11.1997 № 1249/97 "Про Положення про Державний комітет статистики України". Наразі таким органом є Державна служба статистики України (Держстат).

З наданого позивачем розрахунку інфляційного збільшення вартості майна для розрахунку штрафу були застосовані індекси інфляції за період 2003-2020, які відповідають опублікованим Держстатом.

Неправильне визначення сторонами в пункті 1.2. договору органу, що встановлює індекс інфляції, а саме зазначення таким органом НБУ, не свідчить про неправомірність узгодження сторонами договору умови щодо коригування на індекс інфляції вартості майна, переданого на зберігання, оскільки сторони чітко передбачили застосування індексу інфляції при розрахунках стосовно вартості майна, а формула застосування вказаного індексу обумовлена законом.

Крім того, відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" індекси інфляції розраховуються Міністерством статистики України починаючи з серпня 1991 р. щомісячно і публікуються в пресі, зокрема, газеті "Урядовий кур`єр" в період з 5 по 10 число наступного за звітним місяця.

За статтею 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції від 01.01.2003 - на час укладення договору, яка є чинною і на цей час) індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Центральним органом виконавчої влади в галузі статистики у 2003 році був Державний комітет статистики України відповідно до указу Президента України від 06.11.1997 №1249/97 "Про Положення про Державний комітет статистики України". Наразі таким органом є Державна служба статистики України (Держстат).

В той же час судом досліджено, що з наданого позивачем за первісним позовом розрахунку інфляційного збільшення вартості майна для розрахунку штрафу були застосовані індекси інфляції за період 2003-2020, які відповідають опублікованим Держстатом, і є загальновідомою інформацією.

Також такого висновку дійшли суди при розгляді справи № 904/4194/20.

Крім того, оцінюючи належність обраного позивачем за первісним позовом способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси.

В свою чергу, суд враховує, що обраний позивачем за первісним позовом спосіб захисту шляхом стягнення з відповідача за первісним позовом вартість втраченого майна у розмірі 5 388 133, 83 грн - є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку в контексті ініційованого спору.

Усі інші доводи, посилання, обґрунтування учасників спору розглянуті судом, проте, не спростовують висновків суду за результатами розгляду заявленого спору за первісним позовом.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом до відповідача за первісним позовом про стягнення вартості втраченого майна у розмірі 5 388 133,83 грн - є законними та обґрунтованими, були доведені належними, допустимими, достовірними та більш достовірними доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому первісний позов підлягає задоволенню за наведених у рішенні підстав.

Додатково суд при вирішенні спору звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, які зводяться до того, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Також, 06.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" надійшла заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача за первісним позовом, в якій з посиланням на приписи ст. ст. 22261, ч 4 ст. 267 Цивільного кодексу України відповідач за первісним позовом просив застосувати до вимог позивача загальний трирічний строк позовної давності з огляду на те, що початок перебігу позовної давності за вимогами про стягнення вартості втраченого майна слід вираховувати з моменту, коли засновник та генеральний директор Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" ОСОБА_1, який також є акціонером та головою Спостережної ради загальних зборів ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", дізнався про відсутність майна, нібито переданого на відповідальне зберігання на балансі ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", а саме з 09.03.2004 (дата складення аудиторського висновку про достовірність фінансової звітності та аналізу фінансового стану на 2003 рік ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ".

Розглянувши доводи відповідача за первісним позовом в цій частині, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Саме такої правової позиції дотримався Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 904/40/18.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

З рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" вбачається, шо правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Так, як встановлено судом вище, позивач за первісним позовом звернувся до суду за захистом свого порушеного права, а саме: права на отримання вартості майна, яке втрачено з вини відповідача за первісним позовом внаслідок неналежного виконання умов укладеного Договору.

При цьому, суд враховує, що право позивача за первісним позовом на відшкодування вартості втраченого майна у заявленій до стягнення сумі виникло саме внаслідок того, що позивач за первісним позовом у вимозі від 13.07.2020 висловив своє волевиявлення - вимогу стосовно сплати вартості переданого на зберігання майна , з врахуванням такої вартості з індексом інфляції відповідно до умов п. 1.2 та п. 4.1 договору, а отже, саме невиконання відповідачем за первісним позовом вказаної вимоги, у позивача за первісним позовом виникло право на отримання відповідних грошових коштів в силу вищенаведених цивільного законодавства та умов п. 1.2, 3.1.2 Договору.

В свою чергу, враховуючи те, що строк виконання зобов`язання щодо сплати вартості втраченого майна сплив 30.07.2020 включно, а тому з 31.07.2020 у позивача за первісним позовом виникло порушене право на отримання спірних коштів, у зв`язку з чим саме з 31.07.2020 розпочав свій перебіг загальний (трирічний) строк позовної давності щодо вказаних вимог, і який станом на момент звернення позивача за первісним позовом до суду у даній справі (12.04.2023 згідно відмітки канцелярії на позовній заяві) - не сплив, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для застосування такого в розумінні ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Доводи відповідача за первісним позовом про те, що початок перебігу позовної давності за вимогами про стягнення вартості втраченого майна слід вираховувати з моменту, коли засновник та генеральний директор Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" ОСОБА_1, який також є акціонером та головою Спостережної ради загальних зборів ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", дізнався про відсутність майна, нібито переданого на відповідальне зберігання на балансі ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", а саме з 09.03.2004 (дата складення аудиторського висновку про достовірність фінансової звітності та аналізу фінансового стану на 2003 рік ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ") - судом відхиляються, оскільки вказані доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, і спростовуються в сукупності як наявними у справі доказами, так встановленими судом обставинами.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі,а саме: з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню на користь позивача за первісним позовом 5 388 133,83 грн. вартості втраченого майна.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах стосовно вимог та доводів в межах первісного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо зустрічних позовних вимог

ТОВ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" було подано зустрічний позов у справі, в якому ним заявлено вимогу про визнання недійсним договору відповідального зберігання № 16 від 29.08.2003. Обгрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом (з урахуванням заяви про про зміну підстав позову (вх. 39823/23 від 09.08.2023)), позивач за зустрічним позовом вказує, що оспорюваний ним договір підписаний не уповноваженою особою зі сторони відповідача за зустрічним позовом - директором ОСОБА_1, який не мав повноважень на його підписання, оскільки Статут та установчий договір товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" містять обмеження щодо укладення керівником договорів за сумами, предметом та іншими показниками. В свою чергу, позивач за зустрічним позовом стверджує, що всупереч п. 9.7.3., п. 10.1 Статуту вказаного товариства, у матеріалах справи відсутнє рішення власника відповідача за зустрічним позовом про обрання або призначення на посаду генерального директора товариства ОСОБА_1, а також відсутня копія трудового контракту (договору, угоди) в підтвердження його повноважень.

Також, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що з огляду на приписи п. 10.5.1 Статуту ОСОБА_1 обмежений у компетенції, як виконавчий орган відповідача за зустрічним позовом, а відповідно до приписів п. 9.7.11, п. 10.5.10 Статуту, укладанню оспорюваної угоди, предмет якої підлягає оцінці, передує прийняття зборами учасників товариства відповідного рішення, докази прийняття якого в матеріалах справи відсутні, а також не подавалось таке рішення і у матеріали справи № 904/4194/20.

В свою чергу, в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/4194/20 за позовом Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" про стягнення штрафу у сумі 538 813,38 грн у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору № 16 на відповідальне зберігання від 29.08.2003 (далі - договір від 29.08.2003) в частині повного та своєчасного повернення обладнання, переданого на зберігання, та за зустрічним позовом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" до Українсько-американського ТОВ "Укртехнопром-типографія" про визнання недійсним договору від 29.08.2003.

Зокрема, вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 у справі № 904/4194/20 обґрунтовувались наступним:

- договір та інші додатки до нього від ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" підписано неуповноваженою на те особою;

- на дату підписання спірного договору в статуті ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" діяли обмеження щодо укладення договорів на суму, яка перевищує 30% статутного фонду;

- договір виходить за межі цілей діяльності ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" визначених в статуті;

- договір не породжує правовідносин для сторін також у зв`язку із забороною його підписувати, встановленою для ОСОБА_1 в силу ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР. Для не укладеного (не вчиненого) договору не вимагається встановлення його недійсності окремо в судовому порядку;

- за договором фактично майно не передавалося до ВАТ "Дніпроавтотехкомплект";

- позивач безпідставно застосовує індексацію до вартості майна та зловживає своїми правами.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021, у задоволенні вимог за зустрічним позовом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" до Українсько-американського ТОВ "Укртехнопром-типографія" про визнання недійсним договору від 29.08.2003 відмовлено; первісний позов Українсько-американського ТОВ "Укртехнопром-типографія" до ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" про стягнення 538 813,38 грн задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 31.08.2021 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021 у справі № 904/4194/20 залишено без змін.

Судові рішення у справі № 904/4194/20 про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог обґрунтовано тим, що на день укладення спірного договору керівником ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" був саме ОСОБА_2 , що підтверджується листом Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 16.10.2020 № 04-09/2073; статутом ТОВ "Дніпроавтотехкомплект" невизначено виключного переліку повноважень голови правління товариства; доказів, які б підтверджували наявність у іншого органу товариства виключного права на укладення спірного договору на підставі Статуту товариства, відповідачем надано не було.

В наведеній частині судові акти містять наступні встановлені обставини:

- оскільки Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України на момент укладення спірного договору не містив даних про зміну голови правління ВАТ "Дніпроавтотехкомплект", а з умов договору зберігання не вбачається доведення другої сторони про такі зміни, відповідач за первісним позовом позбавляється можливості використовувати протокол загальних зборів акціонерів ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" від 18.04.2003 і наказ ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" №11-к від 30.04.2003;

- крім того, з пункту 8.4.5. Статуту ВАТ "Дніпроавтотехкомплект", затвердженого протоколом №1 від 19.10.2001 Загальних зборів акціонерів і зареєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 22.11.2001, вбачається, що голова правління обирається загальними зборами акціонерів терміном на 3 роки. Тобто, знову ж таки на час укладення спірного договору цей термін не був закінчений;

- від ТОВ "Укртехнопром-типографія" договір був підписаний керівником ОСОБА_1 , якому за твердженням скаржника було відомо про переобрання голови правління ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" станом на день укладення договору, оскільки він був присутнім на загальних зборах 18.04.2003 як голова спостережної ради ВАТ "Дніпроавтотехкомплект". Фактично, вказує скаржник, вказана особа був представником одночасно обох сторін договору та безпосередньо заінтересованою особою, що в силу частини третьої статті 62 Цивільного кодексу Української РСР встановлює заборону на підписання спірного договору.

- доказів укладення договору зберігання від 29.08.2003 від імені ВАТ "Дніпроавтотехкомплект" ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Пунктом 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України до вказаних обставин віднесено наявність такого, що набрало законної сили, рішення чи ухвали суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судового наказу, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, встановив, що спір у справі № 904/4194/20 вирішено між тими ж сторонами, що і у даній справі, а саме: між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" та Українським-американським товариством з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія".

Предмет спору, а саме об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір як у справі № 904/4194/20 (за зустрічним позовом), так і у справі № 904/1876/23 також є ідентичними: це блага, з приводу яких суб`єкти вступили у правовідносини, здійснили свої суб`єктивні юридичні права і суб`єктивні юридичні обов`язки в контексті укладеного договору на відповідальне зберігання № 16 від 29.08.2003, щодо виконання якого вчинено певні дії обома сторонами, які кожна з них трактує в контексті існуючих у неї прав та обов`язків, і щодо взаємодії яких у сторін виник цивільно-правовий конфлікт, адже:

- Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" вказує на наявність у нього права на майнове благо (майно, внаслідок неповернення якого зі зберігання, вартість якого трансформувалась у заявлене до стягнення грошове благо), і відповідно, на обов`язок відповідача за первісним позовом відшкодувати у певному матеральному вигляді таке благо шляхом застосування судового інструменту захисту свого права, посилаючись на чинність відповідного договору як такого, що створив певні права та обов`язки;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" вказує на наявність у нього права не відшкодовувати вартість майна, як блага, внаслідок відсутності правових підстав для такого майнового відшкодування та наявності права захищатися від необґрунтованих претензій внаслідок недійсності правової підстави таких вимог - договору на відповідальне зберігання № 16 від 29.08.2003.

Предмети позовів у справі № 904/4194/20 (за зустрічним позовом), так і у справі № 904/1876/23 (за зустрічним позовом), також ідентичні - це визнання недійсним оспорюваного договору на відповідальне зберігання № 16 від 29.08.2003.

Підстави позову, а саме обставини, якими позивач за зустрічним позовом обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, як у справі № 904/4194/20 (за зустрічним позовом), так і у справі № 904/1876/23 також є ідентичними, оскільки такими обставинами є відсутність повноважень на укладення відповідного договору (позивач за зустрічним позовом наголошує, що оспорюваний ним правочин підписано не уповноваженими особами, всупереч Статутів товариств), і оцінка вказаним доводам вже надана в межах розгляду справи № 904/4194/20 (за зустрічним позовом), зокрема як щодо дій ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , з урахуванням вимог закону та статутних документів, що чітко зазначено в мотивувальних частинах судових актів у справі № 904/4194/20 (за зустрічним позовом), зокрема і у постанові Верховного Суду у даній справі.

При цьому, доводи зустрічного позову стосовно того, що майно, яке зазначено, як предмет зберігання за договором відповідального зберігання майна № 16 від 29.08.2003 - не передавалось і не зберігалось ним, а матеріали справи не містять доказів знаходження на балансі відповідача за первісним позовом такого майна, дані бухгалтерського обліку ТОВ «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» операції зі зберігання відповідного майна не відображені з огляду на відсутність на відсутність у бухгалтерії підприємства первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують цю господарську операцію, і наявність такої бухгалтерської операції не підтверджена ні проведеним аудитом за наслідками 2003 року, ні здійсненою позивачем за первісним позовом ревізією за 2003 рік, оформленою відповідним актом, первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували господарські операції з отримання ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" на зберігання обладнання згідно договору відповідального зберігання № 16 від 29.08.2003, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_6 , ані інші особи бухгалтеру ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" - не передавали, і відповідні господарські операції не відображені як в бухгалтерському обліку ВАТ "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ", так і Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія", стосовно фіктивності оспорюваного правочину розглянуті судом в межах розгляду спору за первісним позовом у даній справі № 904/1876/23 і їм надана відповідна правова оцінка.

Суд наголошує, що підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, що вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав. Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі. Підстава позову - це ті обставини і норми права, що дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

В свою чергу, суд в контексті ініційованого зустрічного позову зазначає, що не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, що були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше, і посилання позивача за зустрічним позовом у даній справі № 904/1876/23 фактично зводяться до викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі, ніж у справі № 904/4194/20, що зокрема підтверджується змістом зустрічного позову у справі 904/4194/20. Проте, суд зазначає, що різне формулювання позовних вимог у справах не змінює того факту, що ці вимоги виникли із одних тих же підстав та стосуються одного і того ж предмету позову, що зумовлює необхідність дослідження судом ідентичних обставини і норм права.

Наведені обставини є підставою для закриття провадження в частині зустрічних позовних вимог згідно з пунктом 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. У зв`язку з цим клопотання відповідача за зустрічним позовом підлягає задоволенню, а провадження у справі № 904/1876/23 в частині вимог за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" до Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" про визнання договору недійсним - закриттю з підстав, визначених пунктом 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду; закриття провадження у справі; закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За приписами частин 3, 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання первісного позову в розмірі 80 822, 10 грн та судові витрати у зв`язку з поданням зустрічного позову покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ".

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, п. 3 ч. 1 ст. 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроавтотехкомплект" (49049, м. Дніпро, вул. Верхоянська, буд. 49; ідентифікаційний код 13417954) на користь Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" (49049, м. Дніпро, вул. Верхоянська, буд. 49; ідентифікаційний код 31659516) вартість втраченого майна у розмірі 5 388 133, 83 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 80 822, 10 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі № 904/1876/23 за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ" до Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехнопром-типографія" про визнання договору недійсним закрити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 15.09.2023.

Суддя В.І. Ярошенко