ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2023 р. Справа №909/342/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Желік М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив Радислав б/н від 07.07.2023 (вх. ЗАГС. №01-05/4598//23 від 10.07.2023)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 (повний текст складено 13.06.2023, суддя Кобецька С.М.)

у справі №909/342/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатенерготрейд вул. Надрічна, 4 Б, м.Івано-Франківськ, 76019

до відповідача: Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив Радислав вул.Стуса, 13, с.Солонка, Пустомитівський р-н, Львівська обл., 81131

про стягнення 43 092,00 грн.

без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 у справі №909/342/23 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатенерготрейд до відповідача Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив Радислав про стягнення 43 092,00 грн. задоволено. Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив Радислав на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатенерготрейд 43 092,00грн грн. заборгованості за спожиту електричну енергію за січень 2023 року, 2 684,00 грн. судового збору та 9 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатенерготрейд відмовити.

Свою позицію обґрунтовує тим, що в провадженні господарського суду перебуває справа №909/544/21 за позовом ТОВ Прикарпатенерготрейд до ЖБК Радислав, ОК ЖК Родина про солідарне стягнення 185 589,87 грн. заборгованості за спожиту електроенергію та за зустрічним позовом ОК ЖБК Радислав до ТОВ Прикарпатенерготрейд та ОК ЖК Родина про визнання договору поруки удаваним та визнання договору постачання електричної енергії недійсним. Однак, позивач не чекаючи набрання законної сили у справі № 909/544/21, в якій може бути встановлений дійсний розмір заборгованості за спожиту електроенергію згідно договору № 2901350 звернувся до суду з даним позовом.

Щодо підсудності даної справи скаржник зазначає, що вона не підсудна господарському суду Івано-франківської області з огляду на те, що відповідач зареєстрований за адресою с.Солонка, Львівської області, а умовами укладеного між сторонами договору № 2901350 в частині оплат за спожиту електроенергію, не визначено місце його виконання. Відтак, підсудність справи з огляду на положення ст. 27 та ч.5 ст. 29 ГПК України повинна визначатися за загальними правилами підсудності.

При цьому, судом не враховано ухвалу господарського суду Івано-Франківської області, у справі №907/171/23 від 27.02.2023, якою матеріали заяви стягувача ТОВ Прикарпатенерготрейд до боржника ОК ЖБК Радислав про видачу судового наказу за вимогою про стягнення боргу за спожиту електричну енергію в наслідок неналежного виконання умов договору № 2901350 передано за підсудністю до господарського суду Львівської області.

Щодо тверджень про відсутність здійснення розрахунків за договором № 2901350 про постачання електричної енергії вказує, що позивачем не доведено до відома суду, інформації яка міститься в даних персонального кабінету споживача на офіційному сайті ТОВ Прикарпатенерготрейд за означеним договором щодо проведення платежів на загальну суму 64 624,74 грн., які повністю покривали витрати за спожиту електроенергію у січні 2023. Вказані платежі здійснювалися через платіжні термінали та платіжні електронні системи від імені ОК ЖБК Радислав з посиланням на номер договору постачання, що відповідає умовам самого договору, зокрема, п. 6.1 та п., 6.3.

Щодо правових витрат, зазначає про те, що їх розмір є абсолютно надмірним і таким що не відповідає витраченому адвокатом часу на представлення інтересів позивача з огляду на те, що позивачем подано до господарського суду Івано-Франківської області абсолютно однакові позови в справах № 909/340/23 та 909/341/23, які різняться виключно номером рахунку на оплату, розрахунковим періодом та обсягом спожитої електроенергії, натомість представник позивача був присутнім лише в одному судовому засіданні по розгляду даної справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.

12.07.2023 на адресу суду від скаржника надійшло клопотання (вх.№01-04/4677/23 від 12.07.2023) про доручення до апеляційної скарги доказів направлення апеляційної скарги іншим учасникам у справі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023у справі № 909/342/23; зупинено дію оскарженого рішення; відкрито апеляційне провадження; встановлено учасникам строк на надання відзиву на апеляційну скаргу до 17.08.2023; призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; витребувано матеріали справи з господарського суду Івано-Франківської області.

18.07.2023 представником позивача подано до суду апеляційної інстанції заяву (вх. ЗАГС №01-04/4789/23 від 18.07.2023), в якій адвокат Іванишин В.І. просив суд залучити його в якості представника позивача, надати доступ до електронної справи № 909/342/23 в підсистемі Електронний суд.

27.07.2023 представником позивача подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Свою позицію обґрунтовує положенням ч.1 ст. 29 ГПК України, яке визначає, що право вибору господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу у справі, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього кодексу.

Враховуючи те, що постачання електричної енергії здійснюється до житлового комплексу, що розташований в ур.Чобіт, с.Угринів, Тисменицького району, Івано-Франківської області, це і є місцем виконання зобов`язання за даним договором, а тому є можливим застосування положень ст. 29 ГПК України та відповідно, подання позовної заяви за місцем виконання договору до господарського суду Івано-Франківської області.

Акцентує увагу суду на тому, що відповідно до ч.2 ст. 279 ГПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції, що мало місце у даній справі без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Щодо здійснення відповідачем розрахунків за спожиту електроенергію вказує, що таке твердження не відповідає дійсності, з огляду на положення абз.2. п.4.24.Правил роздрібного ринку електричної енергії та відсутності даних в особистому кабінеті споживача, що долучені відповідачем до апеляційної скарги, інформації про те, що платіж здійснено саме ЖБК Радислав та саме за період січня 2023. Звертає увагу і на те, що відповідач у інших справах з посиланням на ті ж самі проплати, доводив факт відсутності заборгованостей за грудень 2022 (апеляційна скарга на рішення господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/341/23 від 13.06.2023).

Частиною 13 статті 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю Прикарпатенерготрейд та Обслуговуючим кооперативом житлово-будівельний кооператив Радислав укладено договір про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг № 2901350 на підставі поданої заяви-приєднання від 14.12.2018, згідно умов якої початок постачання з 01.01.2019; найменування ОСР Споживача - АТ Прикарпаттяобленерго; назва об`єкту - малоповерховий житловий комплекс; адреса об`єкту - ур. Чобіт, с. Угринів, Тисменицький р-н, Івано-Франківська обл., 77423.

Погодившись з цією заявою-приєднанням (акцептувавши її) споживач засвідчив вільне волевиявлення щодо приєднання до умов договору в повному обсязі.

Цей Договір про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг, відповідно до п. 1.1 договору, є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам постачальником універсальних послуг та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України Про ринок електричної енергії та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312 (п. 1.2).

За цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (п. 2.1).

Обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи розподілу договору про надання послуг з розподілу на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії (п. 2.2).

Постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 3 до цього договору (п. 3.3).

Датою початку постачання електричної енергії споживачу є дата зазначена в заяві-приєднанні (п. 3.4).

Згідно п. 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього договору.

Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника (п. 5.2).

Відповідно до п. 5.10 договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строки, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої Споживачем.

У додатку 3 до договору про постачання електричної енергії Комерційна пропозиція № 2 Для побутових потреб (по факту) сторони визначили таке.

Розрахунковий період - календарний місяць (розрахунковим періодом вважається період, який починається з 01 числа поточного місяця та триває до 31 числа включно) (п. 3додатку № 3 до договору).

Термін оплати рахунків 5 робочих днів від дати отримання рахунку (п. 5.3. додатку № 3 до договору).

В п. 6 цих комерційних пропозицій передбачено, що здійснення розрахунків, отримання рахунків, актів, повідомлень сторони проводять в електронному вигляді через онлайн-систему Персональний кабінет на вебсайті постачальника. Такі електронні документи визначаються сторонами як офіційні. Споживач самостійно отримує рахунок на оплату електричної енергії не пізніше десятого календарного дня, наступного за розрахунковим періодом у персональному кабінеті. Якщо рахунок за електроенергію не був отриманий споживачем через персональний кабінет на 10-ий календарний день, наступний за розрахунковим періодом - він вважається таким, що вручений постачальником споживачу десятого календарного дня, наступного за розрахунковим періодом та споживач вважається з ними ознайомлений. Строк оплати такого рахунку обчислюється з наступного робочого дня після його вручення.

15.02.2022 на адресу споживача електричної енергії було направлено рахунок за електроенергію, в тому числі за січень 2023, цінним листом з описом вкладення, докази чого містяться в матеріалах справи.

Згідно з розрахунком заборгованість за спожиту електроенергію у відповідача за договором № 2901350 за січень 2023 року станом на 07.02.2023 становить 43 092,00 грн. (споживач використав 25 650 кВт/год. електричної енергії).

В порушення договірних зобов`язань відповідач вказану в рахунку суму не оплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість за січень 2023 в сумі 43092 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду.

Спершу колегія суддів в спростування доводів скаржника щодо непідсудності даної справи господарському суду Івано-Франківської області вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 27 ГПК визначено що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (ч.5 ст. 29 ГПК України).

Згідно ч.1 ст. 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов`язання (ч. 1 ст. 197 ГК України).

Як встановлено судом, предметом договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг №2901350 є постачання електричної енергії до житлового комплексу за адресою ур. Чобіт, с. Угринів, Тисменицький р-н, Івано-Франківська обл., 77423, що в даному випадку є місцем виконання зобов`язань за даним договором.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування положень ст. 29 ГПК України, та подання позовної заяви за вибором позивача до господарського суду Івано-Франківської області, а відтак судом не порушено правил визначення юрисдикції (підсудності) при вирішенні даної справи.

Окрім того, колегія суддів погоджуючись із запереченнями поданими на апеляційну скаргу позивачем вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлено про непідсудність справи господарському суду Івано-Франківської області, натомість і в апеляційній скарзі не повідомлено про наявність обставин, які б унеможливлювали подання такої заяви до суду першої інстанції.

З огляду на що, в порядку положень ч.2 ст. 279 ГПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За змістом ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

На підставі господарського договору між суб`єктами господарювання виникають господарські зобов`язання, в силу яких один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.173, 174 ГК України).

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно з ст. 525, 526, 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ч. 1 ст. 610 ЦК України. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України врегульовані Законом України Про ринок електричної енергії.

Сторони у цій справі належать до учасників ринку електричної енергії (п. 96 ч. 1 ст. 1 Закону України Про ринок електричної енергії).

Відповідно до положень статті 4 Закону України Про ринок електричної енергії учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

У відповідності до вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії затверджених Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку).

Судом встановлено, що з 14.12.2018 відповідач приєднався до умов публічного договору про постачання електричної енергії споживачу.

Як визначено в частинах 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 Закону України Про ринок електричної енергії споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Пунктом 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за постачання електричної енергії за січень 2023 року в сумі 43 092,00 грн. не розрахувався.

Щодо тверджень скаржника про здійснення розрахунків за поставлену електричну енергію на підтвердження чого ним надано роздруківку з персонального кабінету споживача на офіційному сайті ТОВ Прикарпатенерготрейд за означеним договором №2901350 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень п. 4.24. Правил роздрібного ринку електричної енергії , затверджених постановою НКРЕЕКП від 14.03.2018 № 312( зі змінами) у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію сторони за взаємною згодою укладають договір щодо реструктуризації заборгованості та оформлюють графік погашення заборгованості, який є додатком до договору.

У разі відсутності графіка погашення заборгованості та при відсутності у платіжному документі у реквізиті призначення платежу посилань на період, за який здійснюється оплата або перевищення суми платежу, необхідної для цього періоду, ці кошти, перераховані споживачем за електричну енергію, електропостачальник має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення.

Укладення сторонами та дотримання споживачем узгодженого графіка погашення заборгованості не звільняє споживача від оплати поточного споживання електричної енергії.

Матеріали справи не містять укладеного між сторонами договору щодо реструктуризації заборгованості та оформленого графіку погашення заборгованості, сторони протилежного не стверджували.

Натомість з долучених скаржником до матеріалів справи роздруківок з персонального кабінету споживача не вбачається здійснення оплати згідно договору №2901350 від 14.12.2019 за січень місяць 2023, а відтак такі не визнаватися доказом сплати заборгованості за заявлений період, в тому числі з врахуванням заборгованості за попередні періоди в розмірі 484 930,82 грн.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 ГПК України).

Факт порушення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати спожитої електричної енергії в строк, встановлений договором підтверджується матеріалами справи, відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено факт сплати заборгованості за січень 2023, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 43092,00грн. заборгованості обґрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо витрат на правову допомогу присуджених до стягнення з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим, чинним процесуальним законом також визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною першою статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у звzязку із розглядом справи

Позивач подав попередній розрахунок суми судових витрат з першою заявою по суті (у позовній заяві зазначив, що орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу складає 23 000,00 грн).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу подано докази (долучено до клопотання б/н від 31.05.2023 (вх. № 8220/23 від 31.05.2023)): копію договору про надання професійної правничої допомоги № 2023/19 від 03.01.2023, копію акту приймання передачі послуг від 25.05.2023 за договором про надання професійної правничої допомоги № 2023/19 від 03.01.2023.

Як вбачається з договору про надання професійної правничої допомоги № 2023/19 від 03.01.2023, укладеного між адвокатом - Іванишиним Василем Івановичем (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю Прикарпатенерготрейд (клієнт), адвокат зобов`язується надавати клієнту необхідну професійну правничу допомогу під час цивільного, господарського, адміністративного та кримінального провадження, пов`язаного з діяльністю клієнта та його посадових осіб (п. 1.1.).

Пунктом 4.2. договору визначено, що остаточна сума даного договору визначається сторонами на підставі погоджених та підписаних актів приймання - передачі наданих послуг, враховуючи складність справи, фактично витрачений час, винагороду за досягнення бажаного результату та інші істотні обставини.

Згідно з актом приймання-передачі послуг від 25.05.2023, підписаного сторонами та скріпленими їхніми печатками, вартість наданих послуг складає 10 000,00 грн., а саме: опрацювання документів та підготовка позовної заяви до суду - 8 000,00 грн. та участь адвоката у судових засіданнях суду першої інстанції - 2 000,00 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четверті статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, а також у постанові Верховного Суду від 12.01.2023 у справі №910/8342/21.

Враховуючи фактичні обставини справи, та норми права що підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, колегія суддів погоджуючись із висновками господарського суду вважає, що розмір витрат на професійну правову допомогу у сумі 9 000,00 грн., є обґрунтованим, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру та підлягає стягненню з відповідача за результатами розгляду даної справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає доводи апелянта такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами та встановленими обставинами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 у справі № 909/342/23 слід залишити без змін.

В порядку положень ст.129 ГПК України сплачений скаржниками за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Враховуючи проведення судового засідання без участі сторін, у відповідності до положень ч.5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення постанови у цій справі є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.86, 269, 270, 276, 280, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив Радислав б/н від 07.07.2023 (вх. ЗАГС. №01-05/4598//23 від 10.07.2023) відмовити.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 у справі №909/342/23 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 15.09.2023.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.