РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2023Справа № 916/64/23
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ключеровій В.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕК-ІНВЕСТ»

до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації

про стягнення 199 228 162,12 грн

Представники сторін:

від позивача: Талоконов К.В. (в режимі відеоконференції),

від відповідача: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 199 228 162,12 грн, з яких 126 098 813,06 грн збитків та 73 129 349,06 грн упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовано завданням збройними формуваннями відповідача шкоди внаслідок викрадення належного позивачу на праві власності майна. При цьому, зазначено, що остаточний розмір реальних збитків та упущеної вигоди буде визначено у відповідному висновку експерта.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.01.2023 у справі №916/64/23 вирішено передати матеріали позовної заяви за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

13.02.2023 до суду від позивача надійшла заява про долучення доказів на підтвердження повноважень представника позивача - адвоката Талоконова К.В. у Господарському суді міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/64/23, підготовче засідання призначено на 07.06.2023. Зобов`язано позивача здійснити переклад на російську мову з нотаріальним посвідченням вірності позовної заяви та доданих до неї документів, ухвали суду від 14.02.2023 про відкриття провадження у справі та направити скан-копії вказаних документів на офіційну електронну адресу відповідача, докази чого надати до суду до 30.03.2023. Встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.

29.03.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 07.06.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

03.04.2023 до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 14.02.2023 із долученням перекладених на російську мову з нотаріальним засвідченням ухвали Господарського суду міста Києва від 14.02.2023 у справі № 916/64/23, позовної заяви та доказами направлення вказаних документів на електронну адресу відповідача.

Крім того, 03.04.2023 до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача реальні збитки у розмірі 5 412 841,07 грн доларів США та упущену вигоду у розмірі 681 247,80 доларів США.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 заяву представника позивача про участь у судовому засіданні 07.06.2023 в режимі відеоконференції задоволено.

В підготовче засідання 07.06.2023 в режимі відеоконференції з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану заяву про зміну предмету позову та просив суд прийняти вказану заяву до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2023 судом залишено без руху заяву позивача про зміну предмету позову, встановлено позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви з обґрунтуванням зазначення ціни позову в еквіваленті гривні до іноземної валюти. Відкладено підготовче засідання на 03.07.2023. Крім того, вирішено повідомити відповідача про судове засідання шляхом офіційного оприлюднення оголошення у справі на офіційному веб-сайті судової влади України.

07.06.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 03.07.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

08.06.2023 до суду від позивача на виконання вимог ухвали суду від 07.06.2023 надійшла заява про усунення недоліків, у якій позивачем визначено ціну позову в еквіваленті гривні до іноземної валюти.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2023 заяву представника позивача про участь у судовому засіданні 03.07.2023 в режимі відеоконференції задоволено.

В підготовче засідання 03.07.2023 в режимі відеоконференції з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив прийняти заяву позивача про зміну предмету позову (із урахуванням заяви про усунення недоліків) до розгляду; закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 07.08.2023.

03.07.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі № 916/64/23, зокрема, у призначеному на 07.08.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2023 заяву представника позивача про участь у судових засіданнях у справі № 916/64/23, зокрема, у призначеному на 07.08.2023, в режимі відеоконференції задоволено.

В судове засідання 07.08.2023 в режимі відеоконференції з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Представник позивача в судовому засіданні 07.08.2023 надав суду пояснення по суті позовних вимог та зазначив якими доказами обґрунтовано позов.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні до 06.09.2023.

07.08.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі № 916/64/23, зокрема, у призначеному на 06.09.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2023 вищевказану заяву представника позивача залишено без розгляду, у зв`язку з тим, що ухвалою суду від 31.07.2023 вже було вирішено питання щодо забезпечення участі представника позивача у всіх судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції.

В судове засідання 06.09.2023 в режимі відеоконференції з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

При цьому, судом враховано, що до повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України «"Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації.

У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.

Міністерство юстиції України листом № 91935//12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам російської федерації в порядку ст. 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист № 71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території рф та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється.

З огляду на викладене, єдиним можливим повідомленням відповідача про розгляд справи є розміщення оголошень на сайті Судової влади України.

Отже, враховуючи наявні у матеріалах справи докази на підтвердження повідомлення відповідача про призначені судові засідання шляхом розміщення відповідних оголошень на сайті Судової влади України, слід дійти висновку, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений ухвалою від 14.02.2023 строк не подав до суду відзив на позовну заяву, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, а неявка відповідача у судове засідання не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за його відсутності та за поданими позивачем в матеріали справи доказами.

Представник позивача в судовому засіданні 06.09.2023 підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 06.09.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» (надалі також - ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» починаючи з 06.07.2009 (дата реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) здійснює господарську діяльність на території України, основним видом господарської діяльності якого є оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткованням.

З матеріалів справи вбачається, 11.05.2012 між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» та Приватним підприємством Фірма «Імперіал» було укладено договір купівлі-продажу комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновим О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1707, за яким позивач отримав у власність нерухоме майно - комплекс, що знаходиться по вул. Фрунзе, 51, м. Мелітополь, Запорізької області.

05.12.2013 між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» та ТОВ «ПЕТРОНІК» було укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Херсонської області Коршуновою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1305, відповідно до якого позивач отримав у власність 507/1000 часток заводу по виробництву машин та устаткування, що знаходиться за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, м. Таврійськ, вул. Героїв Сталінграду, 29а.

Крім того, у приватній власності позивача знаходиться об`єкт нерухомого майна - комплекс виробничих будівель за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, м. Таврійськ, вул. Героїв Сталінграду, 29в, що підтверджується свідоцтвом про право власності № 15101831 від 21.12.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 15102856 від 21.12.2013.

Також, як зазначає позивач, у приватній власності останнього станом на 24.02.2022 перебували транспортні засоби, сільськогосподарська техніка, запасні частини та матеріали, які знаходились на території Херсонської та Запорізької областей, що підтверджується наданими в матеріали справи договорами і контрактами з додатками, первинним документами, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів і наказами про їх закріплення, інвентантаризацією товарів на складах.

Так, судом встановлено, що 01.10.2020 між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» та ТОВ «АГРОТЕК» було укладено договір поставки № 01/10/20 КПТ (передплата), відповідно до умов якого ТОВ «АГРОТЕК» передав, а ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» отримав у власність сільськогосподарську техніку та запасні частини до неї загальної вартості 12 956 436,74 грн, що підтверджується видатковою накладною № 50940 від 30.12.2020.

09.12.2020 між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» та ТОВ «Ведерстад» укладено договір поставки № 7/2007 Додаток до Дилерського договору № 207 від 09.12.2020, відповідно до якого ТОВ «Ведерстад» поставило ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» відповідну сільськогосподарську техніку, комплектуючі та запасні частини до неї на загальну суму 37 381 144,84 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними до вказаного договору, які підписані сторонами вказаного правочину.

01.04.2021 між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» та ТОВ «РДО Україна» укладено договір № 164/2021 поставки сільськогосподарської техніки на умовах 100% передоплати, відповідно до якого ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» отримав у власність сільськогосподарську техніку на суму 4 953 109,20 грн, що підтверджується видатковою накладною № ВН-10101-00002 від 11.02.2022 та актом приймання-передачі майна № 2 від 11.02.2022.

Також судом встановлено факт укладення позивачем із Компанією Джон Дир Вальдорф ГмбХ енд Ко КГ, зареєстрованою за законодавством Німеччини, контрактів на поставку № JD-AGTIN-UA-2022 від 08.11.2021, № JD-AGTIN1-UA-2022 від 23.11.2021, № JD-AGTIN3-UA-2022 від 10.01.2022.

Крім того, суд встановив, що позивачу відповідно до наявних у матеріалах справи свідоцтв про реєстрацію транпортного засобу на праві власності належать такі транспортні засоби: FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; FIAT NUOVO DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; FIAT NUOVO DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; VOLKSWAGEN POLO, реєстраційний номер НОМЕР_7 ; FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_8 ; FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_9 .

Відповідно до докладної записки провідного інженера ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» С. Циганкова від 24.08.2022, на стоянці для автомобілей «VIP Parking», що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Університетська, 119, станом на 24.02.2022 знаходились автомобілі FIAT DOBLO, що належать позивачу на праві власності, з реєстраційними номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_6 , НОМЕР_8 , НОМЕР_3 . 22.08.2022 вказані автомобілі було викрадено із зазначеної стоянки особами, що представилися співробітниками ФСБ РФ.

Відповідно до докладної записки заступника директора комерційного по Південно-Західному регіону ТОВ АГРОТЕК-ІНВЕСТ» І. Думанецького від 08.09.2022, станом на 24.02.2022 на майданчику для автомобілей за адресою: вул. Затишна, поблизу будинків 42 та 44а у м. Нова Каховка Херсонської області знаходився автомобіль FIAT NUOVO DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить позивачу на праві власності, який був викрадений невідомими особами.

Відповідно до докладної записки комерційного директора з продажів ОСОБА_1 від 26.09.2022, у період з травня 2022 року до серпня 2022 року озброєними військовими РФ та іншими озброєними невідомими особами були здійснені напади на територію структурного підрозділу ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ», який знаходиться за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного, 51, м. Мелітополь, Запорізька область, заволодівши майном, що належить на праві власності позивачу, а саме: автомобілями FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_5 та VOLKSWAGEN POLO, реєстраційний номер НОМЕР_7 , а також сільськогосподарською технікою та запасними частинами до неї у кількості 53088,744 одиниць. При цьому, зазначено, що склади, виставковий майданчик та офісні приміщення ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» за вказаною адресою з травня 2022 року були захоплені військами РФ.

Відповідно до докладної записки заступника директора комерційного по Південно-Західному регіону ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» І. Думанецького від 12.10.2022, в період з липеня 2022 року по серпень 2022 року озброєними вогнепальною зброєю військовими РФ були здійснені напади та захвачено об`єкт нерухомості, що належить позивачу на праві власності, що розташований за адресою: вул. Незалежності, 29в, м. Таврійськ. Водночас, в результаті таких нападів було викрадено запасні частини та матеріали, що належать позивачу на праві власності, яких за внутрішнією інвентаризацією станом на 24.02.2022 на складі за вказаною адресою налічувалось 30 738,66 одиниць.

Відповідно до докладної записки директора ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» А. Семіусова від 19.10.2022, військовими РФ було викрадено запасні частини і матеріали зі складу, який знаходиться за адресою: вул. Сигнальна, 101д, с. Пологи, Запорізька область. За внутрішнією інвентаризацією станом на 24.02.2022 відповідних запасних частин і матеріалів на вказаному складі обліковувалось 2921 одиниці.

Відповідно до докладної записки провідного інженера ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» Л. Дорошенка від 10.11.2022, у червні 2022 військові РФ із застосуванням зброї незаконно заволоділи належним позивачу на праві власності транспортним засобом FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_9 .

Разом з тим, позивачем надано в матеріали справи копію акта інвентаризації товарів на складі № 3 від 24.02.2022 (запасні частини), відповідно до якої станом на 24.02.2022 на складі № 3 (запасні частини) за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 51 обліковується 53088,744 предметів на суму 26 510 931,08 грн.

За актом інвентаризації товарів на складі № 3 від 24.02.2022 (техніка) вбачається, що станом на 24.02.2022 на складі № 3 (техніка) за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 51 обліковується 26 предметів на суму 72 834 417,02 грн.

Відповідно до акта інвентаризації товарів на складі № 4 від 24.02.2022, на складі станом на 24.02.2022 за адресою: вул. Сигнальна, 101д, с. Пологи, Запорізька область, обліковується 2921 одиниці запасних частин на суму 916 104,93 грн.

Відповідно до акта інвентаризації товарів на складі № 5 від 24.02.2022 на складі за адресою: вул. Незалежності, 29в, м. Таврійськ, Херсонська область, станом на 24.02.2022 обліковується 30 738,66 одиниць запасних частин на суму 17 184 273,19 грн.

Також матеріали справи містять акти списання товарів від 30.11.2022 №№ 14, 24, 34, 44, за якими позивачем на підставі військових дій рф списано 53088,744 одиниць запасних частин та матеріалів на суму 26 510 931,08 грн, 26 одиниць сільськогосподарської техніки на суму 72 834 417,02 грн, 2921 одиниць запасних частин на суму 916 104,93 грн та 30 738,66 одиниць запасних частин на суму 17 184 273,19 грн.

Крім того, як вбачається із довідки щодо невиконаних договорів купівлі-продажу за 2022 рік внаслідок збройної агресії рф, позивач не зміг виконати умови укладених із контрагентами 77 договорів купівлі-продажу, оскільки місцем поставки техніки або місцезнаходженням покупців були відповідні населені пункти Херсонської, Запорізької та Донецької областей.

Судом встановлено, що ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» 11.11.2022 звернулося до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального злочину, яка була прийнята до розгляду, та на підставі якої 12.11.2022 зареєстровано кримінальне провадження за № 0000576 із кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.11.2022.

З поданих до матеріалів справи документів вбачається, що для визначення розміру збитків між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» (замовник) та ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» (виконавець) 30.01.2023 було укладено договір № ЛСГО-16012023 про надання послуг (надалі - договір № ЛСГО-16012023), відповідно до умов п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги з визначення розміру реальних збитків та визначення упущеної вигоди щодо об`єктів, перелік яких визначений у Додатку № 1 до цього Договору.

Додатком № 1 до договору № ЛСГО-16012023 сторонами визначено перелік об`єктів у кількості 40 одиниць, які підлягають оцінці для визначення розміру їх ринкової вартості.

Відповідно до акту виконаних послуг від 10.03.2023, підписаного ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» (замовник) та ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП», виконавець згідно договору № ЛСГО-16012023 надав послуги з визначення розміру реальних збитків та упущеної вигоди на суму 300 000,00 грн з ПДВ, яку позивачем було сплачено виконавцю у повному обсязі відповідно до платіжних інструкцій № 2334 від 01.02.2023 та № 2829 від 14.03.2023.

Звітом № 291/23 від 23.02.2023, складеним ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 586/2022 від 06.12.2022, виданий ФДМ України) визначено, що станом на 30.11.2022 розмір реальних збитків внаслідок втрати майна ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації становить 197 640 020,00 грн з ПДВ (5 404 637,31 доларів США), а розмір упущеної вигоди від неможливості у провадженні господарської діяльності ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації становить 24 912 278,30 грн з ПДВ (681 247,80 доларів США).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що своїми діями збройні сили російської федерації та підконтрольні їй збройні формування завдали позивачу матеріальної шкоди у вигляді реальних збитків у зв`язку із втратою доступу до належного на праві власності позивачу майна, а також упущеної вигоди щодо отримання доходів по 77 договорам, за якими місцем поставки техніки або місцезнаходженням покупців були відповідні окуповані населені пункти Херсонської, Запорізької та Донецької областей. За наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача реальні збитки у розмірі 197 940 019,93 грн, що включають в себе 197 640 019,93 реальних збитків у зв`язку із втратою доступу до майна та 300 000,00 грн реальних збитків за складання звіту № 291/23 від 23.02.2023, а також упущену вигоду від неможливості провадження господарської діяльності у розмірі 24 912 278,30 грн. При цьому, в обґрунтування визначення відповідачем за даним позовом російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації позивач із посиланням на ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», практику Верховного Суду та указ президента російської федерації від 28.05.2018 № 271 «Про внесення змін до Положення про міністерство юстиції російської федерації, затвердженого указом президента російської федерації від 13.10.2004 № 1313 «Питання міністерства юстиції російської федерації» зазначає, що саме міністерство юстиції російської федерації є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження щодо представництва захисту інтересів рф в межах цього спору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визначив відповідачем державу - російську федерацію в особі її міністерства юстиції.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 в справі № 428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст. 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст. 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і російська федерація, є учасницями міжнародних договорів, а саме:

- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ;

- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 року № 2889-XII; РФ - постановою верховної ради РФ від 09.10.1992 року № 3620-1.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

За умовами ст.1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно із п.п. "г" п. 1 ст. 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до п. 4 ст. 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі російська федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту ст. 1, п.п. "г" п. 1 ст. 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

Відтак, з урахуванням положень ст. 1, п.п. "г" п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії та часткової окупації Херсонської та Запорізької областей не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади РФ, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів РФ по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади російської федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів РФ в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.

Із урахуванням положень ст. 42 Конвенції про правову допомогу, ст. 1, п.п. "г" п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова РФ від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

Також судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 року в справі № 308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 року в справі № 311/498/20, від 12.10.2022 року в справі № 463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року в справі № 990/80/22.

Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет РФ у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Одночасно, відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; 4) вини.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад господарського правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, оскільки, в даному випадку, його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2021 року в справі № 910/5349/20.

Суд зазначає, що упущена вигода як правова категорія за своєю суттю є не отриманим доходом (майновими втратами), який з урахуванням розумних витрат на його отримання міг реально отримати кредитор за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Отже, покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. У такому разі пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Разом із тим, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Так, відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 був введений воєнний стан в Україні з 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

У пункті 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до пункту 2 якого російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 року № A/ES-11/L.1 визнано акт агресії РФ проти України в порушення пункту 2 4) статуту ООН та звернено до росії вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування РФ з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 року № 182 зобов`язано російську федерацію негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24.02.2022 року на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 року про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

Також при визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928, а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

У цій справі протиправність дій відповідача підтверджується наявними у справі доказами, на неї прямо вказують відповідні положення матеріального закону.

Також позивачем доведено, а судом встановлено факт заподіяння шкоди ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» діями відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою позивачеві шкодою.

Оцінюючи наданий позивачем Звіт № 291/23 від 23.02.2023, складений ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП», суд вважає його належним та допустимим доказом на підтвердження дійсного розміру реальних збитків у розмірі 197 640 020,00 грн та упущеної вигоди у розмірі 24 912 278,30 грн, спричинених внаслідок протиправних дій відповідача.

Враховуючи викладене, судом встановлена наявність повного складу цивільного правопорушення у вигляді заподіяння шкоди позивачу, що має своїм наслідком відшкодування такої шкоди в розмірі і в порядку, передбаченим цивільним законодавством.

При цьому, судом враховується, що відповідно до Звіту № 291/23 від 23.02.2023 за умовну грошову одиницю приймається долар США, а отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводиться у гривневий еквівалент за курсом НБУ на дату оцінки: 3656,86 грн за сто доларів США.

Так, у звіті визначено, що розмір реальних збитків складає 5 404 637,31 доларів США, а розмір упущеної вигоди складає 681 247,80 доларів США, які було заявлено позивачем до стягнення з відповідача відповідно до заяви про зміну предмета позову.

В той же час, за змістом частин 1, 3 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Суд зауважує, що при визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

У той же час, з позову вбачається, що між сторонами відсутні зовнішньоекономічні відносини, за якими розрахунки здійснюються чи мають бути здійснені в іноземній валюті.

Так, на виконання вимог ухвали суду від 07.06.2023 позивачем було подано заяву, у якій визначено ціну позову у національній валюті України - гривні з розрахунку курсу долара США 36,5686 грн за 1 долар США, за яким розмір реальних збитків визначено у 197 640 019,93 грн, а розмір упущеної вигоди - 24 912 278,30 грн.

Відтак, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 197 640 019,93 грн реальних збитків та 24 912 278,30 грн упущеної вигоди, завданих позивачу внаслідок військової агресії та збройного вторгнення російської федерації, є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо включення до суми реальних збитків понесених витрат у розмірі 300 000,00 грн на складання звіту № 291/23 від 23.02.2023 суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, з метою встановлення дійсного розміру завданих позивачу збитків у формі упущеної вигоди протиправними діями відповідача, між ТОВ «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» (замовник) та ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» (виконавець) 30.01.2023 було укладено договір № ЛСГО-16012023 про надання послуг (надалі - договір № ЛСГО-16012023).

За умовами п. 2.1. вказаного договору загальна вартість послуг складає 300 000,00 грн з ПДВ. Оплата послуг здійснюється в наступному порядку: передоплата в розмірі 50%, що складає 150 000,00 грн з ПДВ - протягом трьох днів з дати укладення цього договору; післяплата у розмірі 50%, що складає 150 000,00 грн з ПДВ - протягом трьох днів з дати підписання акту наданих послуг (п. 2.2. договору № ЛСГО-16012023).

Так, судом встановлено, що на виконання п. 2.2. договору № ЛСГО-16012023 позивачем 01.02.2023 здійснено передоплату на користь ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» у розмірі 150 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2334. При цьому, після надання ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» визначених договором № ЛСГО-16012023 послуг та підписання сторонами вказаного договору акту виконаних робіт від 10.03.2023 позивачем було сплачено на корить ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» 150 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 14.03.2023 № 2829.

За таких обставин, враховуючи висновки суду про задоволення позову щодо стягнення з відповідача реальних збитків та упущеної вигоди, розмір яких був встановлений вищезазначеним експертним звітом, понесені позивачем додаткові витрати на оплату проведення незалежної оцінки розміру реальних збитків та упущеної вигоди у розмірі 300 000,00 грн також підлягають стягненню з відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача та підлягають стягненню в дохід Державного бюджету України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у порядку п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, місто москва, вулиця житня, будинок 14; ідентифікаційний код 34) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕК-ІНВЕСТ» (Україна, 52001, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, м. Підгородне(пн), комплекс будівель та споруд № 55-і (територія Підгородненської міської ради); ідентифікаційний код 36573198) 24 912 278,30 грн упущеної вигоди, 197 640 019,93 грн реальних збитків та 300 000,00 грн збитків за складання звіту про визначення розміру збитків внаслідок втрати майна.

3. Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, місто москва, вулиця житня, будинок 14; ідентифікаційний код 34) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 939 400,00 грн.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 20.09.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко