УХВАЛА

20 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/2297/22

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Малашенкової Т. М.

розглянувши матеріали касаційної скарги Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради (далі - Департамент, скаржник)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2023

у справі №904/2297/22

за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломереж»

до Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Криворізька міська рада

про стягнення суми боргу за послугу постачання теплової енергії в розмірі.

ВСТАНОВИВ:

Департамент 08.09.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема скасувати повністю постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі №904/2297/22 та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2023.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №904/2297/22 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючий, Булгакової І. В., Колос І. Б.

Департамент 15.09.2023, через представника - Карого Івана Олександровича, на електронну адресу Касаційного господарського суду, підписану кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом, та 14.09.2023 засобами поштового зв`язку (згідно з поштовими відмітками на конверті) подав заяви від 13.09.2023 №12/15/3556 в яких просить зупинити дію постанови Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі №904/2297/22 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною сьомою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у зазначеній справі подано у 2022 році.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 481 гривні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України вбачається, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень предметом позову (з урахуванням уточненої позовної заяви) у справі №904/2297/22 є стягнення 515 817, 91 грн, яка складається з: суми боргу за послугу постачання теплової енергії в розмірі 470 710, 98 грн, суми боргу за абонентське обслуговування в розмірі 1 917, 78 грн, 3% річних в розмірі 3 958, 96 грн, інфляційної складової в розмірі 39 230, 19 грн, а, отже, ціна позову у цій справі безумовно не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2022 рік - 1 240 500, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Департамент у касаційній скарзі з посиланням на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає, що:

- дана справа становить значний суспільний інтерес, оскільки стягнення з міського бюджету коштів на користь позивача тягне за собою витрачання коштів платників податків та зборів, тоді як, відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти в інтересах територіальних громад.

Криворізькою міською радою приймаються рішення про виділення коштів на здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією наслідків збройної агресії російської федерації пошкоджених конструктивних елементів житлових будинків.

На замовлення департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, по зруйнованим житловим будинкам, проектними організаціями, проводиться інструментальне обстеження житла, після чого надається висновок - чи можливо відновити його, чи потребує будинок знесенню.

Також, сертифікованими експертними організаціями проводиться оцінка кожної зруйнованої квартири і надається висновок її вартості. Місто проводить виплати експертної вартості власникам квартир, та додаткові першочергові витрати.

Так, з початку війни матеріальну допомогу мешканцям пошкоджених (але не зруйнованих) квартир та приватних будинків вже надано для понад 2 000 домоволодінь на суму 27,7 млн грн. Виплати мешканцям тривають далі.

Таким чином, ураховуючи аргументи та доводи оскаржуваної постанови щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення ставляться інтереси позивача вище за інтереси територіальної громади міста.

Кошти, які стягнуто з Департаменту за послуги з централізованого опалення, які фактично Департамент не одержував та не користувався, могли б допомогти сім`ям міста, які постраждали внаслідок терористичних дій російської федерації.

Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, як орган місцевого самоврядування, у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Кабінету Міністрів України, указами Президента України, рішеннями міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, у межах делегованих повноважень.

Відповідно до рішення Криворізької міської ради від 22.04.2020 року №4618 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.06.2018 №2801 «Про затвердження Положення про департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради» Департамент, в межах повноважень, забезпечує затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участі в розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм; подання пропозицій до проектів місцевих програм соціально-економічного розвитку щодо поліпшення комунального обслуговування населення, благоустрою та дорожньо-мостового господарства міста. Також, Департамент надає пропозиції з питань реалізації державної політики у сфері забезпечення санітарного стану міста, якості питної води, поліпшення технічного стану внутрішньобудинкових систем тепло,- водопостачання та водовідведення, запобіганню підтопленню об`єктів міста та ліквідації його наслідків.

Перелік повноважень Департаменту не є вичерпним.

Адже, житлово-комунальне господарство важлива соціальна галузь, яка забезпечує населення, підприємства та організації міста необхідними житлово-комунальними послугами, суттєво впливає на розвиток економічних взаємовідносин міста.

Тому, хибне формування судової практики судом апеляційної інстанції щодо стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання призведе до скорочення відповідних витрат бюджету на розвиток міста в цілому, тим паче в період воєнного стану.

Адже, відповідно до делегованих повноважень департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради не виконує функції управління, користування та розпорядження комунальним майном територіальної громади міста та не являється власником таких приміщень, не користується ними та не отримує комунальні послуги для власних потреб;

- винятковість вказаної справи обґрунтовує тим, що за вказаної позиції суду апеляційної інстанції, щодо стягнення заборгованості на послуги з централізованого опалення, позивач матиме право подавати позовні заяви з предметом позову аналогічній цій справі та призведе до фактично «автоматичного» задоволення цих позовних вимог;

- фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами.

«Так, зокрема правові висновки рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі 904/1313/21 від 18.05.2021, яке апеляційна інстанція залишила без змін зазначивши, що «...Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІУ, який діяв у період спірних правовідносин та втратив чинність 01.05.2019 та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, який відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень введено в дію з 1 травня 2019 року.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За таких обставин та з огляду на те, що дія нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності, що є однією з гарантій правової стабільності, враховуючи, що період стягнення заборгованості (лютий 2018 року - липень 2020 року) мав місце як до, так і після набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, який відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень введено в дію з 1 травня 2019 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІУ та Закону України «Про житлово- комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-УІІІ...».

Вимоги ТОВ «УЮТ-2011» про стягнення заборгованості за надані послуги задоволено в повному обсязі ураховуючи період виникнення зобов`язання.

Схожа правова позиція висловлена Центральним апеляційним господарським судом по справі №904/2026/21.

При розгляді справ №№904/2297/22 та 904/3144/22 Господарський суд Дніпропетровської області урахував вимоги приписів Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вже діючої редакції.

У даному випадку на вирішення Верховного Суду ставиться питання неоднакового тлумачення судами різних інстанцій положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги». В даній категорії справ практика судів різних інстанцій не є сталою та однаковою».

Наведені скаржником і зазначені у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваної постанови у цій справі не є очевидно неприйнятними щодо наявності випадків передбачених підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 278 ГПК України

Перевіривши дотримання форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статей 288, 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Верховний Суд встановив таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Приписами частини 3 статті 311 ГПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; та/або зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Крім того, у цьому випадку необхідно чітко вказати норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

При цьому, обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Отже, системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

З урахуванням змін до ГПК України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

У поданій касаційній скарзі Департамент вказує, що постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 236, 281 ГПК України, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, суд не повно дослідив зібрані докази надані Департаментом, а також апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови з цієї справи надано оцінку доводам та аргументам позивача, залишаючи без належної оцінки доводи Департаменту, у тому числі, про зміни в законодавстві, повноважень департаменту, в частині володіння, користування та розпорядження майном комунальної власності територіальної громади. В постанові Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2023 маються випадки, де в якості відповідача зазначено не Департамент, а управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради. Також скаржник зазначає й проте, що судом апеляційної інстанції не застосовано вимоги діючого Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», при вирішенні даного спору.

При цьому, скаржник не зазначає підстави (підставу) касаційного оскарження судових рішень, визначену (визначені) у конкретному пункті (пунктах) частини другої статті 287 ГПК України, а також не визначив підставу касаційного оскарження з урахуванням статті 310 ГПК (конкретна її частина та її пункт) з відповідним посиланням на статтю 287 ГПК України, якщо вважає, що постанова апеляційного суду не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та суд не повно дослідив зібрані докази надані Департаментом.

З огляду на принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду закріплені у статті 300 ГПК України, Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті.

Суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).

Таким чином, враховуючи доводи касаційної скарги, скаржнику слід виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та вказати підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, визначену (визначені) у конкретному пункті (пунктах) частини другої статті 287 ГПК України, зазначити які норми матеріального права та які норми процесуального права було порушено попередніми судовими інстанціями, а також навести підставу касаційного оскарження з урахуванням статті 310 ГПК (конкретна її частини/частини та її пункт/пункти), якщо вважає, що постанова апеляційного суду не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та суд не повно дослідив зібрані докази надані Департаментом.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене, касаційна скарга Департамента підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України, із наданням скаржникові строку для усунення зазначених вище недоліків, шляхом надання касаційної скарги в новій редакції та вказати підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, визначену (визначені) у конкретному пункті (пунктах) частини другої статті 287 ГПК України, зазначити які норми матеріального права та які норми процесуального права було порушено попередніми судовими інстанціями, а також навести підставу касаційного оскарження з урахуванням статті 310 ГПК (конкретна її частини/частини та її пункт/пункти), якщо вважає, що постанова апеляційного суду не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та суд не повно дослідив зібрані докази надані Департаментом.

Матеріали з усуненням недоліків касаційної скарги слід подати в Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у встановлений цією ухвалою строк, а також надати суду докази надіслання копії цих матеріалів іншим учасникам справи.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що неусунення названих недоліків або не в повному обсязі усунення недоліку протягом установленого строку матиме наслідок повернення касаційної скарги на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України, виходячи з вищенаведеного.

Враховуючи, що касаційна скарга містить недоліки, Суд вважає за необхідне залишити її без руху, а відтак, заявлені заяви про зупинення дії оскаржуваної постанови зі справи розглядатимуться після усунення недоліків касаційної скарги.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 ГПК України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі №904/2297/22 - залишити без руху.

2. Надати Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. Повідомити скаржника про можливість подати до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду документи про усунення недоліків через систему «Електронний суд» або поштою за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6.

3. Роз`яснити Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова