УХВАЛА

13 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/393/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Акціонерного товариства «Українська залізниця»

в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця»

Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Боголіп Ю.В.,

Приватного акціонерного товариства

«Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 (у складі колегії суддів: Чус О.В. (головуючий), Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.)

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 (суддя Юзіков С.Г.)

у справі № 904/393/23

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

про стягнення 2 012 313,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»; Залізниця) звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат») про стягнення 2 012 313,00 грн, у тому числі 1 901 900,16 грн - плата за користування вагонами, 110 412,84 грн - збір за зберігання вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.03.2020 між сторонами укладено договір № ПР/М-20240/НЮдч про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», яка примикає до станції Інгулець регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Позивачем у червні - липні 2022 року за накладними згідно з переліком на адресу ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» було прийнято до перевезення вагони, станція призначення - Інгулець Придніпровської залізниці.

У зв`язку з затримкою вагонів на станції призначення Інгулець через несвоєчасне забирання відповідачем вагонів на свою під`їзну колію, Залізницею складено відповідні акти та нараховано відповідачу плату за користування вагонами в сумі 1 901 900,16 грн, а також збір за зберігання вантажу в сумі 110 412,84 грн, вимога про стягнення яких є предметом позову, заявленого до ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023, позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь АТ «Українська залізниця» 1 901 900,16 грн плати за користування вагонами, 110 412,84 грн збору за зберігання вантажу, 30 184,69 грн судового збору.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у серпні 2023 року ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення плати за користування вагонами в сумі 468 743,52 грн з ПДВ та збору за зберігання вантажу в сумі 22 602,72 грн з ПДВ (всього 491 346,24 грн з ПДВ).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.08.2023 (з урахуванням ухвали від 17.08.2023 про виправлення описки) відкрито касаційне провадження у справі № 904/393/23 за касаційною скаргою ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК і призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.09.2023.

ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» свого представника в судове засідання не направило.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

За змістом статті 43 ГПК учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає розгляду справи по суті.

Разом із тим необхідно зазначити, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» як особа, яка ініціювала оскарження судових рішень у справі шляхом подачі касаційної скарги, відповідно до норм процесуального закону має вживати заходів для скорочення періоду судового провадження, добросовісно користуватися процесуальними правами та не зловживати ними.

Ураховуючи наведене, положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, відсутність клопотань скаржника про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у тому числі відповідно до частини 4 статті 197 ГПК, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ «Українська залізниця», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 20.03.2020 між АТ «Українська залізниця» (Залізниця) та ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (Власник колії) укладено договір № ПР/М-20240/НЮдч про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», яка примикає до станції Інгулець регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», за умовами якого згідно зі Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів залізничним транспортом України і на умовах цього договору експлуатується під`їзна колія, яка належить Власнику, що примикає до станції Інгулець регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»: стрілкою № 5 до продовження станційної колії № 3 та стрілкою № 23 до продовження станційної колії № 2. Під`їзна колія обслуговується власними локомотивами. Межею під`їзної колії є знаки «Межа під`їзної колії», встановлені на продовженні колії № 3 біля вхідного світлофора НІ, на продовжені колії № 2 біля вхідного світлофора НІІ (пункт 1).

Розгорнута довжина під`їзної колії складає 50 624,66 погонних метрів (пункт 2 договору).

Рух поїздів на під`їзній колії здійснюється з додержанням Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, Інструкції з сигналізації на залізницях України, Інструкції про порядок обслуговування і організації руху на під`їзній колії (пункт 4 договору).

Здавання вагонів для під`їзної колії здійснюється за повідомленнями, які передає відповідальний працівник станції Інгулець по телефону відповідальному працівнику залізничного цеху ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» не пізніше, ніж за 2 години до пред`явлення вагонів до здавання, з реєстрацією у «Книзі повідомлень про час подання вагонів під навантаження або вивантаження» форми ГУ-2 (пункт 5 договору).

Вагони для під`їзної колії Власника подаються локомотивом залізниці на одну з колій № 1, 2, 3, IV, 5, 6, 7, 8, 9,10 станції Інгулець за вказівкою чергового по залізничній станції Інгулець, де здійснюються передавальні операції з вагонами у технічному та комерційному відношенні. Подальший рух вагонів здійснюється локомотивом Власника колії. Всі вагони здаються на під`їзну колію у тій кількості, в якій прибули на станцію Інгулець, але не більше 260 осей, вагою не більше 1 430 тонн (пункти 6, 7 договору).

Про готовність вагонів до відправлення з під`їзної колії відповідальний працівник залізничного цеху ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» повідомляє по телефону відповідного працівника станції примикання Інгулець залізниці не пізніше, ніж за одну годину до пред`явлення вагонів до здачі залізниці, з наступним наданням письмового повідомлення за формою, встановленою Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 (пункт 8 договору).

У пункті 9 договору визначено, що з під`їзної колії вагони здаються за повідомленнями: - вагони, навантажені концентратом залізорудним - цілими маршрутами, сформованими у відповідності з ПТЕ і планом формування поїздів; - інші - у тій кількості, у якій були передані. З під`їзної колії ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на станцію Інгулець вагони здаються у кількості не більше 240 осей, максимальною вагою 5 100 тонн. Вагони, що повертаються з під`їзної колії, подаються локомотивом Власника колії на одну з колій № 1, 2, 3, IV, 5, 6, 7, 8, 9,10 станції Інгулець, за вказівкою чергового по залізничній станції Інгулець, де здійснюється приймання вагонів Залізницею у технічному та комерційному відношенні.

Середньодобова переробна спроможність по основним вантажам фронтам наведена у додатку 1 до договору. Час перебування вагонів на під`їзній колії обчислюється з моменту закінчення передавальних операцій при передачі вагонів Залізницею Власнику колії до моменту закінчення цих операцій при поверненні вагонів Залізниці (пункт 10 договору).

Для під`їзної колії встановлюється загальний термін перебування усіх вагонів - 12,0 години (пункт 11 договору).

Відстань для нарахування збору за подачу, забирання вагонів встановлюється 0 км в обидва кінці (пункт 13 договору).

Відповідно до пункту 14 договору Власник колії сплачує Залізниці:

- за користування вагонами - згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами;

- за зберігання вантажів у вагонах - у разі затримки їх з причин, залежних від Власника колії, після закінчення терміну безоплатного зберігання, сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї) - згідно з Правилами зберігання вантажів;

- інші збори і плати за додаткові роботи та послуги, які виконує Залізниця для Власника колії, згідно з діючими нормативними документами.

Збори і плати вносяться на підставі статті 62 Статуту залізниць України у національній валюті України, на умовах попередньої оплати на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання філії «ЄРЦД».

У пункті 15 договору визначено, що Власник копії несе відповідальність за схоронність вагонного парку відповідно до статті 124 Статуту залізниць України, розділу ІV «Порядок розрахунку розмірів збитків за пошкодження вантажних вагонів» Правил користування вагонами і контейнерами. Вагони з під`їзної колії повертаються очищеними від вантажу, із знятими реквізитами кріплення після розвантаження, промитими у випадках, передбачених Правилами перевезення вантажів навалом і насипом, згідно зі статтею 35 Статуту залізниць України.

Відповідно до додаткової угоди № 4 від 20.09.2021 цей Договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками сторін, і діє з 01.04.2020 до 31.03.2025 включно.

Також судами установлено, що у червні та липні 2022 року за накладними №№ 47877790, 47872486, 38787487, 47877816, 47887484, 85962, 85849, 85848, 85847, 85844, 85840, 85841, 85842, 85846, 001281, 001274, 001275, 001276, 001277, 001278, 001280, 26207, 26208, 26210, 28798, 25855, 86036, 86025, 85853, 26422, 26421, 26433, 26432, 26428, 26426, 26425, 47818885, 32243271, 47913827, 47903208, 29032, 29031, 226555, 226548, 226571, 02894, 02843, 02842, 02837, 02687, 02703, 02691, 85198, 226506, 02838, 02693, 02698, 226522, 226514, 226563, 226530, 29029, 25913, 25948, 25947, 25946, 47920707, 47819511, 47695812, 47875679, 47825633, 47872478, 47853643, 47913827, 26427, 26429, 26430, 26424, 85843, 85845, 85786, 26209, 001279, 26350, 26431, 26423, 47875679, 47875695, 47861984, 47844568, 47844600, 40281222, 47839436, 47819503, 47839386, 47839444, 40274961, 47836887, 02826, 02825, 85550, 85549, 85546, 85547, 85546, 85544, 85543, 85537, 225367, 000064, 000065, 000066, 009552, 009551, 25911, 25912, 25908, 25909, 25910, 009535, 009536, 25915, 25914, 85183, 38796173, 47854989, 47854997, 47855044, 47855051, 02954, 02953, 02952, 02913, 02917, 02916, 02915, 02920, 02919, 02923, 02942, 02940, 02935, 02932, 02951, 02939, 02962, 02964, 02958, 02948, 02947, 02946, 02957, 02956, 02955, 47855077, 47854963, 47854948, 47859798, 47855028, 47854930, 47855093, 47896113, 47863527, 47855069, 47851043, 4778995, 02945, 02961, 02960, 02959, 02966, 02965, 02963, 02936, 02937, 02938 Залізницею прийнято до перевезення на адресу одержувача ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» порожні власні вагони, станція призначення Інгулець Придніпровська залізниця.

На виконання договору позивач повідомив відповідачеві про запланований час подачі вагонів, що підтверджується записами в книзі повідомлень форми ГУ-2.

Після прибуття на станцію призначення відбулася затримка вагонів на коліях станції Інгулець, про що складено акти загальної форми ГУ-23 № 799, 800, 801, 803, 805, 808, 809 від 09.07.2022, № 810 від 10.07.2022, № 818 від 11.07.2022; ці акти підписано представниками Залізниці та ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».

Повідомлення про затримку вагонів на підходах до станції призначення з вини відповідача вручені представникові вантажоодержувача своєчасно, що підтверджується витягами з книги повідомлень форми ГУ-2.

За весь час затримки вагонів на станції Інгулець з вини вантажовласника Залізницею нараховано та заявлено до стягнення з ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» плату за користування вагонами у загальній сумі 1 901 900,16 грн, яка включена до відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46: 09079366, 09079367, 10079369, 11079370, 11079371, 13079374, та збір за зберігання вантажу за накопичувальними картками форми ФДУ-92 09079042, 09079043, 09079046, 12079049, 13079050,13079051, 13079052, 13079053, 14079064 на суму 110 412,84 грн.

Ці документи підписано представниками ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» із застереженнями, відповідно до яких останнім не визнавалося своєї вини в затримці та зазначалося про неможливість прийняття вагонів на під`їзні колії відповідача через перезабезпечення порожніми вагонами та перевищення переробної спроможності під`їзних колій ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», відсутності вільних колій, перевищення вагонів, що подаються.

У зв`язку з затримкою вагонів на станції призначення Інгулець через несвоєчасне забирання відповідачем вагонів на свою під`їзну колію, Залізницею нараховано відповідачу плату за користування вагонами в сумі 1 901 900,16 грн, а також збір за зберігання вантажу в сумі 110 412,84 грн, вимога про стягнення яких є предметом позову, заявленого до ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» у справі, що розглядається.

Суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, та мотивував таке рішення з посиланням, зокрема, на положення Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, тим, що:

- порожні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус «вантажу», які залізниця зобов`язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має, зокрема, обов`язок прийняти їх від залізниці, а у разі несвоєчасного їх прийняття - сплатити плату за користування вагонами, які знаходяться на станціях призначення і на підходах до них, та збір за зберігання;

- у спірних правовідносинах відповідач як вантажовласник в порушення свого зобов`язання не прийняв своєчасно вагони, що прибули на його адресу на станцію Інгулець Придніпровської залізниці, протягом червня-липня 2022 року за накладними згідно з переліком, що призвело до їх скупчення на станції призначення та несвоєчасного вивільнення колій;

- ці обставини є доведеними, підтверджуються належними і допустимими доказами, наданими позивачем, зокрема складеними актами загальної форми на засвідчення цих обставин, що доводять факт затримки вагонів з вини відповідача як вантажовласника; при цьому відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку таких обставин не спростовано;

- проведений позивачем та наданий суду розрахунок плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу є правильним та обґрунтованим;

- підстави для звільнення відповідача від плати за користування вагонами, передбачені пунктом 16 Правил користування вагонами і контейнерами та Статутом залізниць України, у спірних правовідносинах відсутні;

- обставина введення в Україні воєнного стану у спірний період (у період затримки вагонів з вини відповідача) не є підставою для звільнення відповідача від плати за користування вагонами, оскільки відповідач не довів, яким чином саме ця обставина вплинула на неможливість своєчасного прийняття ним доставлених йому позивачем вагонів та перешкодила виконанню умов укладеного між сторонами договору;

- зазначена в актах загальної форми ГУ-23 інформація свідчить про те, що ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» працювало та забирало вагони на свої під`їдні колії цілодобово; будь-яких повідомлень щодо неможливості забирання вагонів з під`їзної колії у зв`язку з введенням комендантської години від відповідача на станцію Інгулець не надходило; розпорядчих актів відповідача про роботу підприємства з урахуванням комендантської години суду не надано;

- підстави для зменшення загального часу затримки вагонів та, відповідно плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів, на час дії комендантської години на території розташування станції призначення відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) у спірних правовідносинах відсутні, оскільки за змістом цього рішення зазначена підстава може бути застосована лише у разі, якщо існування цих обставин засвідчене в акті загальної форми ГУ-23. Однак, наявні в матеріалах справи акти загальної форми ГУ-23 не містять посилань на комендантську годину та свідчать про те, що вагони подавалися та забиралися відповідачем, зокрема і у період дії комендантської години. При цьому судом ураховано, що зазначене рішення правління позивача є його локальним (внутрішнім) нормативним актом, яке не вносить змін/доповнень до Статуту залізниць України та Правил перевезень вантажів.

У поданій касаційній скарзі ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» послалося на те, зокрема, що судами попередніх інстанцій при вирішені спору неправильно застосовано пункти 6, 12 Правил користування вагонами і контейнерами в частині визначення часу користування вагонами за час затримки вагонів з вини вантажовласника з урахуванням телеграмного розпорядження АТ «Укрзалізниця» № ЦМ-13/693 від 05.04.2022, виданого на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), яким затверджено Перелік виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час воєнного стану в Україні. При цьому, скаржник зазначив про відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування цих норм, чим обґрунтував підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК.

Доводи скаржника зводяться до того, що позивач здійснив нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів без урахування телеграмного розпорядження АТ «Укрзалізниця» № ЦМ-13/693 від 05.04.2022 та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) про затвердження «Переліку виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат AT «Укрзалізниця» під час дії воєнного стану в Україні», згідно з яким до часу користування вагоном (контейнером) не включається час дії комендантської години за місцезнаходженням станції відправлення та/або прибуття і замовник звільняється від плати за користування вагонами за час існування таких обставин, які засвідчуються актом загальної форми ГУ-23, що складається згідно з додатком 6 до Правил користування вагонами.

Скаржник зазначає, що позивач у порушення вимог цього рішення правління АТ «Укрзалізниця» не складав акти загальної форми для засвідчення факту існування комендантської години. Проте відсутність таких актів не позбавляє відповідача права на зменшення нарахованої залізницею плати за користування вагонами за час затримки вагонів в період дії комендантської години, оскільки складання актів загальної форми ГУ-23 не є обов`язком відповідача та не залежить від його волі; факт існування комендантської години є загальновідомим і підтверджується відповідними розпорядчими документами, тобто є доведеним іншими доказами, ніж акти загальної форми ГУ-23.

За твердженням скаржника, судами попередніх інстанцій не досліджено питання, з яких причин позивач не склав зазначені акти, а також не взято до уваги надані відповідачем докази щодо запровадження та часу дії комендантської години і, як наслідок, неправильно застосовано норми Правил користування вагонами і контейнерами та положення рішення правління AT «Укрзалізниця» в частині визначення часу затримки вагонів з вини відповідача, що призвело до стягнення з нього зайво нарахованої плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин; відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Проаналізувавши судову практику Верховного Суду у справах з подібними до цієї справи № 904/393/23, що переглядається, правовідносинами, суд касаційної інстанції встановив, що у провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувала справа № 904/2019/22 за позовом АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення плати за користування вагонами за час їх простою з вини відповідача у зв`язку із затримкою їх прийняття відповідачем.

Правовідносини у справі № 904/2019/22 також, як і у справі № 904/393/23, що розглядається, виникли на підставі договорів про експлуатацію залізничної під`їзної колії, після введення в Україні воєнного стану та стосувалися, зокрема можливості зменшення нарахованої Залізницею до стягнення з відповідача плати за користування вагонами за час затримки вагонів в період дії комендантської години.

Отже, відповідно до наведених критеріїв правовідносини у цих справах є подібними.

За результатом касаційного розгляду справи № 904/2019/22 Верховний Суд ухвалив постанову від 19.04.2023, якою касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишив без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2022 у справі № 904/2019/22 про задоволення позову залишив без змін.

Верховний Суд у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 виклав висновок щодо комплексного застосування положень Правил користування вагонами і контейнерами (з додатками), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, а також телеграмного розпорядження АТ «Укрзалізниця» від 05.04.2022 № ЦМ-13/693 та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час воєнного стану в Україні (далі - Перелік).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, щодо застосування зазначених Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т), згідно з положеннями Переліку обставини, за наявності яких час затримки вагону не включається до часу користування вагоном, мають бути засвідчені актом загальної форми ГУ-23, який складається згідно з додатком 6 до Правил користування вагонами та має містити конкретний опис обставин, що стали підставою для затримки вагонів та складання актів. Саме акт загальної форми ГУ-23, є підставою не враховувати в час користування вагоном час існування обставин, зазначених вище (у тому числі обставин запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення).

Рішення правління АТ «Українська залізниця» від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т) є локальним (внутрішнім) нормативним актом залізниці, який не вносить змін/доповнень до Статуту залізниць України, Правил перевезень вантажів та укладеного сторонами договору, а тому за відсутності складених залізницею актів про засвідчення відповідних обставин, а саме запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення, відсутні підстави не враховувати в час користування вагоном час комендантської години (пункти 5.22., 5.26. постанови).

Про наявність зазначених вище висновків свідчать також ухвали Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 908/1219/22, від 16.05.2023 у справі № 904/2589/22, від 16.05.2023 у справі № 904/2022/22, у яких суд касаційної інстанції з огляду на те, що Верховний Суд уже сформував та виклав в іншій справі з подібними правовідносинами (справа № 904/2019/22) свій висновок щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку, дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК.

Зі змісту оскаржуваних відповідачем у справі № 904/393/23, що розглядається, судових рішень убачається, що суди попередніх інстанцій дійшли аналогічних висновків щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами, Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т) та встановили, що наявні в матеріалах справи акти загальної форми ГУ-23, складені позивачем, не містять посилань на комендантську годину та свідчать про те, що вагони подавалися та забиралися відповідачем, зокрема і у період дії комендантської години. Тобто, суди встановили відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б засвідчували передбачені Переліком обставини, зокрема запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція призначення, та містили опис цих обставин, як таких, що стали підставою для затримки вагонів і складання актів. Крім того, суди встановили, що жодних повідомлень щодо неможливості забирання вагонів з під`їзної колії у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану на станцію призначення від відповідача не надходило.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у справі № 904/393/23, що розглядається, стосовно застосування Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т), відповідають (не суперечать) висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, що не підтверджує доводи скаржника про неправильне застосування цих норм судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин.

Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22.

Таким чином, доводи ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», викладені у касаційній скарзі, про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 904/393/23 з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК, оскільки після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 вже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», отже, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Іншими підставами ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.08.2023 (з урахуванням ухвали від 17.08.2023 про виправлення описки) про відкриття касаційного провадження у справі № 904/393/23 не мотивована.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко