ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2023 р. Справа № 910/3471/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2023

у справі №910/3471/23 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Краснопільського Олександра Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Фізична особа-підприємець Краснопільський Олександр Володимирович звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" про стягнення заборгованості у розмірі 91000,00 грн за надані позивачем послуги за договором №2353 від 01.01.2021 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати виконаних позивачем перевезень загальною вартістю 91000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2023 відкрито провадження у справі №910/3471/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2023 у справі №910/3471/23 позов Фізичної особи-підприємця Краснопільського Олександра Володимировича задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права.

Відповідач посилається на наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок чого відповідачу було завдано значних збитків і останній не має можливості виконувати свої зобов`язання в повному обсязі. Вказане підтверджується листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, а також співвідноситься з розділом 7 укладеного договору.

Ще одним аргументом скаржника є те, що відповідно до Закону України "Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів", оскільки засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" є громадяни російської федерації, видаткові операції по рахунках товариства були зупинені згідно п. 15 постанови правління Національного банку України №36 від 04.03.2022 року "Про внесення змін до постанови правління Національного банку України №18 від 24.02.2022 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану". Як наслідок, зупинення видаткових операцій по банківському рахунку відповідача внаслідок дій органів влади не просто впливає, а об`єктивно унеможливлює виконання грошових зобов`язань перед контрагентами.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2023 апеляційну скаргу у справі №910/3471/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 відповідачу поновлено строк на апеляційне оскарження рішення, зупинено його дію, відкрито апеляційне провадження у справі №910/3471/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.

Позивач у встановлений процесуальний строк не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 01.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем Краснопільським Олександром Володимировичем (перевізник) укладено договір №2353 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні, відповідно до п. 1.1 якого перевізник зобов`язується виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом на замовлення експедитора у міжнародному та/або міжміському та/або місцевому сполученні, необхідні для доставки вантажу.

Згідно з п. 1.2 договору кожне замовлення на послуги за даним договором експедитор надаватиме перевізнику у письмовій формі (далі за текстом "Заявка").

За умовами п. 3.3.7 договору експедитор зобов`язується вчасно, у терміни, обумовлені в кожному окремому випадку, здійснювати розрахунки з перевізником.

Відповідно до п. 3.4.1 договору перевізник зобов`язується виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом безпосередньо з пункту відправлення до пункту призначення, вказаних у заявці та CMR для доставки вантажу, визначені цим договором.

Пунктом 4.4 договору узгоджено, що оплата послуг перевізника здійснюється експедитором на розрахунковий рахунок перевізника впродовж 20 (двадцяти) банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналу товарно-транспортних документів (CMR або ТТН) з відповідними відмітками про одержання вантажу і оригіналів: заявки, договору, рахунку, податкової накладної та акту виконаних робіт, обов`язковій реєстрації податкової накладної в ЄРПН, якщо інше не обумовлене в заявці.

31.01.2022 між сторонами було підписано заявку-доручення на перевезення вантажу, відповідно до якої позивач зобов`язався виконати перевезення вантажу за маршрутом м. Катовіце, Республіка Польща - м. Стоянка Київської області, Україна.

За умовами заявки перевезення мало виконуватись сідловим тягачем Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вартість перевезення складає 38000,00 грн.

17.02.2022 між сторонами підписано договір-заявку на перевезення вантажу, згідно якої позивач зобов`язався виконати перевезення вантажу за маршрутом м. Камешково, Володимирської області, російська федерація (ТОВ "Ютекс РУ") - м. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, Україна.

Перевезення мало виконуватися сідловим тягачем Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з напівпричепом Krone SD, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Вартість перевезення складає 53000,00 грн.

Як стверджує позивач і вказане нижче підтверджується матеріалами справи, на виконання укладеного між сторонами договору та підписаних заявок на перевезення позивач на замовлення відповідача виконав вказані вище перевезення вантажів, які здійснювалися за міжнародними товарно-транспортними накладними CMR б/н від 01.02.2022 та №058165 від 21.02.2022.

По завершенню виконання перевезень сторонами підписано акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №К-00000022 від 08.02.2022 на суму 38000,00 грн та №К-0000042 від 11.05.2022 на суму 53000,00 грн.

З метою оплати вказаних послуг позивач виставив відповідачу рахунки-фактури №К-00000022 від 08.02.2022 на суму 38000,00 грн та №К-0000042 від 11.05.2022 на суму 53000,00 грн.

Окрім цього, на вказані послуги позивач склав та зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідні податкові накладні №6 від 08.02.2022 та №3 від 11.05.2022.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач вартість виконаних перевезень на суму 91000,00 грн не сплатив, чим порушив умови договору.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" мало розрахуватися з позивачем після отримання оригіналів документів, передбачених п. 4.4 договору. Поряд з цим, позивачем не надано доказів надсилання таких документів відповідачу. Акт виконаних робіт та акт звіряння розрахунків не є документами, які підтверджують настання строків оплати за перевезення, оскільки за умовами як договору, так і заявок строк оплати настає не після вручення вантажу одержувачу, а після отримання оригіналів документів у повному обсязі.

Позивач з такими доводами не погодився та, у свою чергу, зазначив, що всі документи були надіслані відповідачу службою кур`єрської доставки "Нова пошта", однак через закінчення терміну їх зберігання в базі даних оператора отримати їх дублікати неможливо. Серед документів були також акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), які були складені та підписані позивачем і надіслані відповідачу для підписання разом з іншими підтверджуючими виконання перевезення документами. Відповідач ці акти підписав та по одному примірнику без будь-яких зауважень та заперечень повернув Фізичній особі-підприємцю Краснопільському Олександру Володимировичу. Відтак, станом на момент підписання сторонами актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) позивач надав відповідачу усі необхідні для оплати послуг документи, у зв`язку з чим в актах і було зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають. Крім того, та обставина, що позивач надав відповідачу усі необхідні для оплати послуг документи, підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2022 по 31.12.2022, у якому теж зазначено, що документи по вказаних у цьому акті рахунках надані в повному обсязі.

Ще одним аргументом відповідача є наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок чого відповідачу було завдано значних збитків і останній не має можливості виконувати свої зобов`язання в повному обсязі.

Також відповідач зазначив, що відповідно до Закону України "Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів", оскільки засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" є громадяни російської федерації, видаткові операції по рахунках товариства були заблоковані. Зокрема, на запити відповідача Національний банк України та обслуговуючий банк зазначили, які саме видаткові операції по рахунку відповідача під час військового стану є можливими. Видаткові операції на виконання господарських договорів товариства були зупинені згідно п. 15 постанови правління Національного банку України №36 від 04.03.2022 року "Про внесення змін до постанови правління Національного банку України №18 від 24.02.2022 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану".

Таким чином, на переконання відповідача, зупинення видаткових операцій по банківському рахунку відповідача внаслідок дій органів влади не просто впливає, а об`єктивно унеможливлює виконання грошових зобов`язань перед контрагентами.

Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції встановив, що зібрані в матеріалах справи докази, зокрема, акти наданих послуг та акт звірки взаєморозрахунків із застереженням про надання документів відповідачу, свідчать про те, що позивачем надано більш вірогідні докази на підтвердження виконання зобов`язань з надання відповідачу оригіналів документів. Крім того, місцевий господарський суд звернув увагу на те, що відповідач у відзиві не висловив заперечень щодо факту отримання оригіналів документів від позивача, а лише зазначив про відсутність доказів їх направлення.

Поряд з цим, місцевим господарським судом також відхилено доводи відповідача про наявність форс-мажорних обставин, які унеможливили оплату послуг, та з приводу зупинення видаткових операцій по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна".

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Статтями 627 та 629 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 4.4 договору оплата послуг перевізника здійснюється експедитором на розрахунковий рахунок перевізника впродовж 20 (двадцяти) банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналу товарно-транспортних документів (CMR або ТТН) з відповідними відмітками про одержання вантажу і оригіналів: заявки, договору, рахунку, податкової накладної та акту виконаних робіт, обов`язковій реєстрації податкової накладної в ЄРПН, якщо інше не обумовлене в заявці.

Поряд з цим, у заявці-дорученні на перевезення вантажу від 31.01.2022 сторонами узгоджено інший строк оплати послуг, а саме 10 банківських днів після отримання оригіналів документів. У свою чергу, в договорі-заявці на перевезення вантажу від 17.02.2022 строк оплати встановлено впродовж 12 банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналів документів: акту, рахунку, договору, CMR, ТТН, зареєстрованої податкової накладної у відповідності до п. 4.4 договору.

Аналізуючи вказані умови оплати послуг, суд вказує на те, що з огляду на наявність підписаних сторонами актів здачі-прийняття робіт, які віднесені до переліку документів, що підлягають передачі експедитору, та зазначення в таких актах про відсутність претензій сторін одна до одної, слід дійти висновків про досягнення сторонами відповідних умов, з настанням яких виникає обов`язок з оплати.

При цьому, і заявки і акти підписані сторонами без будь-яких зауважень щодо умов, вартості та повноти наданих послуг.

Отже, строк оплати послуг є таким, що в будь-якому випадку настав, і Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" зобов`язане здійснити оплату таких послуг в сумі 91000,00 грн.

В цьому аспекті колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду з приводу того, що позивачем надано більш вірогідні докази на підтвердження виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" і викладено її у новій редакції, фактично, впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, 23.10.2019 у справі №917/1307/18, 18.11.2019 у справі №902/761/18, 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

З урахуванням наведеного, оцінюючи надані сторонами докази, суд застосовує визначений ст. 79 ГПК України стандарт доказування "вірогідності доказів", за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце.

Як наслідок, надані позивачем докази щодо наявності факту виконання зобов`язань за договором та підстав для їх оплати є більш вірогідними, ніж докази, надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна".

Щодо інших доводів відповідача, слід зазначити наступне.

Як у відзиві на позов, так і у поданій апеляційній скарзі відповідач посилається на наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок чого відповідачу було завдано значних збитків і останній не має можливості виконувати свої зобов`язання в повному обсязі. Вказане, на переконання скаржника, підтверджується листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, а також співвідноситься з розділом 7 укладеного договору.

Проте, колегія суддів вважає наведені аргументи безпідставними з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження засвідчення факту наявності форс-мажорних обставин, які перешкоджають Товариству з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" виконувати свої зобов`язання за договором.

Відповідно до п. 7.1 договору сторони звільняються від відповідальності за даним договором у випадку настання форс-мажорних обставин, таких як: війни, повені, епідемії, страйки, ембарго, дії органів влади і уряду, що виникли після укладення договору або підтвердження заявки.

Пунктом 7.3 договору визначено, що факт форс-мажорних обставин підтверджується документом, виданим компетентним органом.

Сторона, для якої створилася неможливість виконання своїх зобов`язань, повинна негайно в письмовій формі повідомити іншу сторону про початок і припинення вищевказаних обставин, але в будь-якому випадку не пізніше ніж за 3 дні з моменту їх настання чи припинення. Неповідомлення чи несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яку з вищевказаних обставин як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань (п. 7.4 укладеного правочину).

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Вказані норми містяться і у Регламенті засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії Торгово-промислової палати України №44 від 18.12.2014 (далі - регламент). Даний регламент встановлює єдиний порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) в системі торгово-промислових палат України.

Так, статтею 3.1 регламенту визначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ встановленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим регламентом (ст. 3.3 регламенту).

Відповідно до ст. 6.2 регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав. Тобто, необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставиною та неможливістю виконання зобов`язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо (ст. 6.1 регламенту).

Також, статтею 6.9 регламенту встановлено, що для визнання та підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) уповноважена особа повинна впевнитись, що надані заявником документи свідчать про:

- надзвичайність таких обставин (носять винятковий характер і знаходяться за межами впливу сторін);

- непередбачуваність обставин (їх настання та наслідки неможливо було передбачити, зокрема, на момент укладення відповідного договору, перед терміном настанням зобов`язання або до настання податкового обов`язку);

- невідворотність (непереборність) обставини (неминучість події та/або її наслідків);

- причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією і неможливістю виконання заявником своїх конкретних зобов`язань (за договором, контрактом, угодою, законом, нормативним актом, актом органів місцевого самоврядування тощо).

Як було зазначено вище, відповідно до умов договору відповідач, будучи не в змозі виконати свої зобов`язання з причин форс-мажорних обставин в частині оплати послуг, повинен був не пізніше ніж за 3 дні з моменту їх настання письмово повідомити про це позивача. Підтвердженням відповідних обставин є сертифікат про форс-мажорні обставини, виданий компетентним органом, яким відповідно до закону є Торгово-промислова палата України.

Проте, враховуючи, що доказів повідомлення позивача в порядку, визначеному п. 7.4 договору, про неможливість виконання зобов`язань внаслідок дії обставин непереборної сили, відповідач не надав, в силу прямої вказівки на те в договорі Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" в будь-якому випадку втратило право посилатися на дії обставин непереборної сили як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язань за договором.

Щодо листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, то слід зазначити, що вказаним листом лише засвідчено загальновідому обставину з приводу військової агресії російської федерації проти України, що є обставиною непереборної сили.

Разом з цим, такий лист не є сертифікатом у розумінні положень Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та не є документом, виданим за зверненням відповідача з приводу неможливості виконання зобов`язань перед позивачем за договором №2353 від 01.01.2021 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Проте, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 218 Господарського кодексу України унормовано, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Аналізуючи та підсумовуючи викладене, колегія суддів вказує на те, що для звільнення від відповідальності за договором відповідачу необхідно довести:

- факт неможливості сплати позивачу грошових коштів за надані послуги;

- тривалість такої неможливості;

- причинно-наслідковий зв`язок між такою неможливістю та воєнним станом, введеним 24.02.2022 і триваючим до цього часу.

Разом з цим, відповідачем вказані обставини не доведено належними і допустимими доказами, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" у визначений договором та законом спосіб і строк не повідомило позивача про наявність обставин непереборної сили та не звернулося до уповноваженого органу з метою отримання сертифікату, що засвідчив би наявність форс-мажорних обставин на підтвердження неможливості виконання зобов`язань за договором.

З урахуванням усього вищезазначеного, колегія суддів відхиляє вищенаведені аргументи скаржника.

Також відповідач вказує на те, що відповідно до Закону України "Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів", оскільки засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" є громадяни російської федерації, видаткові операції по рахунках товариства були зупинені згідно п. 15 постанови правління Національного банку України №36 від 04.03.2022 року "Про внесення змін до постанови правління Національного банку України №18 від 24.02.2022 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану". Отже, на думку скаржника, зупинення видаткових операцій по банківському рахунку відповідача внаслідок дій органів влади не просто впливає, а об`єктивно унеможливлює виконання грошових зобов`язань перед контрагентами.

В даному контексті суд вказує на те, що відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Водночас, доводи відповідача про те, що він не має можливості виконати свої зобов`язання у зв`язку із забороною банкам здійснювати видаткові операції за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти російської федерації, суд не приймає, оскільки обмеження видаткових операцій, які введені Національним банком України, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку виконання договірного зобов`язання.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що наведені обставини в будь-якому випадку не можуть слугувати підставами для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором та підлягають врахуванню лише при вирішенні питання про притягнення відповідача до відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Отже, колегія суддів вказує на відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань.

З рахуванням усього вищезазначеного, оскільки відповідачем не спростовано факту наявності заборгованості за договором та настання строку її оплати, апеляційний суд вважає правомірними висновки місцевого господарського суду про задоволення заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача, які відхилені судом вище, встановлених обставин справи не спростовують.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2023 у справі №910/3471/23 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2023 у справі №910/3471/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2023 у справі №910/3471/23.

4. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко