ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2023 р. Справа№ 910/9385/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Гончарова С.А.

Євсікова О.О.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Банах О.Л., Панченко Н.О.

від відповідача: Поваляєв О.Б.

від третьої особи 1: Глущенко А.В.

від третьої особи 2: Земляна О.О., Мнацаканян С.А., Яцишен Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 (повний текст складено 16.02.2023)

у справі № 910/9385/20 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Національного музею історії України

до Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2. Міністерство культури та інформаційної політики України,

про усунення перешкод користування земельною ділянкою та скасування запису права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У липні 2020 року Національний музей історії України (далі - Музей, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва (далі - Релігійна громада, відповідач) про:

- усунення Національному музею історії України перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 2,3225 га (кадастровий номер :91:158:0002), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, зобов`язавши Релігійну громаду Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 158 кв. м (0,0158 га), що знаходиться у межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002 та є її частиною, шляхом знесення за кошти Релігійної громади Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі (літ. "Р"), каплиці, загальною площею 133,2 кв. м (площа по зовнішніх стінах 158 кв. м), за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 (запис про право власності 1788799) та за рахунок Релігійної громади Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва приведення земельної ділянки у попередній стан;

- скасування запису 1788799 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133,2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва, здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4268791 від 24.07.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для внесення державним реєстратором запису про право власності на вказане нерухоме майно за відповідачем зазначено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі № 2-10218/11. Але, означеним рішенням суду за відповідачем було визнано право власності на малу архітектурну форму - каплицю церкву Десятинного Храму Пресвятої Богородиці, яка складається з трьох зблокованих кіосків по 20 кв. метрів кожний, загальною площею 60 кв. метрів, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2.

Позивач відзначає, що характеристики об`єкта права власності та, власне, його вид, що зазначені у рішенні суду та у записі, який міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не співпадають, адже судом за відповідачем визнано право власності на малу архітектурну форму, натомість зареєстровано право власності на нерухоме майно; площа об`єктів не співпадає - зареєстровано об`єкт, площа якого удвічі перевищує площу, зазначену у рішенні суду; адреса об`єктів також різна.

А тому, на переконання позивача, державний реєстратор в порушення вимог законодавства про державну реєстрацію нерухомого майна та норм Цивільного кодексу України фактично легалізував самочинне будівництво та зареєстрував право власності, яке у відповідача ніколи не виникало.

Позивач також вказує, що земельна ділянка, на якій відповідач здійснив будівництво, ніколи йому з цією метою не виділялась, а будівля споруджена без затвердження проекту, без отримання дозволів на будівництво. В експлуатацію будівля у встановленому порядку не введена.

У зв`язку з чим, за твердженням позивача, даний об`єкт нерухомості має всі ознаки самочинного будівництва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - КМДА, третя особа 1) та Міністерство культури та інформаційної політики України (далі - Міністерство, третя особа 2).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі №910/9385/20 позов Національного музею історії України задоволено. Присуджено:

- усунути Національному музею історії України перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 2,3225 га (кадастровий номер :91:158:0002), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, зобов`язавши Релігійну громаду Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 158 кв. м (0,0158 га), що знаходиться у межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002 та є її частиною, шляхом знесення за кошти Релігійної громади Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі (літ. "Р"), каплиці, загальною площею 133,2 кв. м (площа по зовнішніх стінах 158 кв. м), за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 (запис про право власності 1788799), та за рахунок Релігійної громади Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва приведення земельної ділянки у попередній стан;

- скасувати запис 1788799 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133, 2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва, здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4268791 від 24.07.2013;

- стягнути з Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва на користь Національного музею історії України судовий збір в сумі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн 00 коп. та витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи в сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість та підставність, оскільки в процесі вирішення спору встановлено, що земельна ділянка, на якій відповідач здійснив будівництво каплиці, загальною площею 158 кв.м (0,0158 га), ніколи йому з цією метою не виділялася ні у власність, ні у користування, документів, які посвідчували б право відповідача на земельну ділянку, відсутні, а сама будівля споруджена без затвердженого проекту та без отримання дозволів на будівництво, в експлуатацію у встановленому порядку не введена, тобто, за вказаних обставин означений об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, а тому в подальшому не могло й відбутись переходу такого права в порядку статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, а отже відповідач є таким, що самовільно займає спірну земельну ділянку.

Поряд з цим, враховуючи, що державний реєстратор вніс запис про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем та зареєстрував неіснуюче право, адже відповідач не набував у законному порядку право власності на нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133,2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, суд першої інстанції визнав такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про скасування запису про право власності 1788799.

Крім того, суд першої інстанції визнав відсутніми підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, про яку заявив відповідач. За висновком суду першої інстанції, позивач у даній справі звернувся з негаторним позовом, на який не поширюється позовна давність, оскільки таке порушення права власника є триваючим. Допущене відповідачем правопорушення за своєю суттю не є одноразовим, має триваючий характер та не припинено на момент звернення позивача до суду з позовом у цій справі. Оскільки відповідач порушує права музею з підстав самовільного зайняття та самовільної забудови земельної ділянки, які продовжують існувати до дати звернення з позовною заявою у даній справі, початковий момент перебігу позовної давності зміщується з кожним днем порушення прав власника земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі № 910/9385/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування.

Так, скаржник стверджує, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції, зокрема:

- не враховані обставини, які встановленні у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11, що набрало законної сили та є преюдиційними для даної справи відповідно до частини 2 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо здійснення відповідачем законного будівництва каплиці;

- не взято до уваги, що позов подано неуповноваженим представником позивача, оскільки доручення №211 від 09.06.2020 не може бути належним доказом наявності у Панченко Наталії Олександрівни повноважень на підписання позовної заяви, подання заяв та клопотань, участь у судових засіданнях, з огляду на наявність у ньому чітких, вичерпних та обмежених як процесуально, так і в часі, повноважень в межах статей відповідних процесуальних кодексів України, серед яких Господарський процесуальний кодекс України не зазначено, а також у вказаній довіреності відсутні посилання на укладений між адвокатом та позивачем договір про надання правової допомоги;

- прийнято, досліджено та надано оцінку недопустимим доказам, поданим неуповноваженим представником позивача, зокрема, і висновку експертів за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 16.09.2022 № 1389/21-41/24032/24033/22-41, призначеної за клопотанням цього представника позивача;

- допущено істотні та грубі процесуальні порушення таємниці нарадчої кімнати, що полягає у оформленні ухвалою від 18.01.2023 відмов у задоволенні клопотань відповідача про проведення експертизи та відкладення слухання справи без видалення суду до нарадчої кімнати;

- розглянуто дану справу, яка не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства;

- не враховано наслідки спливу позовної давності, про застосування якої заявив відповідач;

- не надано оцінку доводам відповідача щодо неналежності позивача у даній справі та обрання ним неефективного способу захисту прав;

- порушено право відповідача та його представників на підготовку до судових дебатів, з огляду на неправомірну відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Поваляєва О.Б. про оголошення перерви у судовому засіданні, яке мотивоване тим, що адвокату як новому представнику, необхідний час для вивчення та аналізу справи для підготовки до судових дебатів;

- задоволено некоректні позовні вимоги в частині приведення земельної ділянки у попередній стан, при цьому, не встановлено яким був стан спірної земельної ділянки, що передував погодженому позивачем розміщенню каплиці у вигляді трьох зблокованих кіосків площею по 20 кв. м кожний;

- розглянуто справу суддею, який мав бути відведений від її розгляду за заявою представника відповідача від 08.02.2023;

- порушено норми процесуального права в частині не залучення до участі у справі в якості третьої особи державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сіволіна М.Ю.;

- при задоволенні позову в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно застосовано нечинну редакцію частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень";

- прийнято як основний доказ висновок експертів від 16.09.2022 №1389/21-41/24032/24033/22-41, який виготовлено без дотримання балансу інтересів сторін, оскільки відповідач не мав змоги надати експертам власні документи, що підтверджують його право користування зайнятою земельною ділянкою та будівництво приміщення;

- не взято до уваги наявність судової справи №826/2997/18 про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка на час ухвалення рішення у даній справі перебувала у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва;

- самостійно визначено характеристику нерухомого майна відповідача (каплиці) як капітальної споруди без проведення відповідного експертного дослідження.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2023 апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі № 910/9385/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Яковлєва М.Л., суддів Шаптали Є.Ю. та Гончарова С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/9385/20, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/9385/20.

15.03.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі №910/9385/20, розгляд справи призначено на 16.05.2023.

Головуючий суддя Яковлєв М.Л. заявив самовідвід від розгляду справи №910/9385/20. Вказана заява мотивована наявністю підстави, що передбачена пунктом 5 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, з метою виключення обставин, які можуть поставити під сумнів неупередженість судді при розгляді даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Яковлєва М.Л. від розгляду справи №910/9385/20.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/397/23 від 10.05.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/9385/20 у зв`язку з ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023, якою заяву судді Північного апеляційного господарського суду Яковлєва М.Л. про самовідвід від розгляду справи №910/9385/20 задоволено.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.05.2023 у справі №910/9385/20 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (судді - доповідача) Тищенко О.В., суддів Гончарова С.А. та Шаптали Є.Ю.

11.05.2023 головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тищенко О.В. заявлено самовідвід від розгляду справи № 910/9385/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 заяву головуючого судді (судді-доповідача) Тищенко О.В. про самовідвід у справі № 910/9385/20 задоволено; матеріали справи № 910/9385/20 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/400/23 від 15.05.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/9385/20 у зв`язку з ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2023, якою заяву судді Північного апеляційного господарського суду Тищенко О.В. про самовідвід від розгляду справи №910/9385/20 задоволено.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 справу №910/9385/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Разіної Т.І., суддів Мальченко А.О. та Коробенка Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 вищезазначеною колегією суддів апеляційну скаргу відповідача прийнято до свого провадження, призначено справу до розгляду на 15.06.2023 о 10 год 00 хв.

У судовому засіданні 15.06.2023 у справі №910/9385/20 колегією суддів апеляційного господарського суду оголошено перерву до 31.07.2023 до 10 год 15 хв, про що винесено відповідну ухвалу.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 18.07.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 19.07.2023 справу № 910/9385/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Гончарова С.А. та Євсікова О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 зазначеною колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі №910/9385/20, розгляд справи призначено на 15.08.2023 о 10 год 00 хв.

Однак у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Гончарова С.А. з 10.08.2023 по 18.08.2023 та перебуванням судді Євсікова О.О. у відпустці з 14.08.2023 по 27.08.2023, судове засідання у призначений час не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 розгляд апеляційної скарги відповідача у даній справі призначено на 14.09.2023 об 11 год 20 хв.

Позиції інших учасників справи.

07.04.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Обґрунтовуючи заперечення проти вимог скаржника, позивач вказує, що всі аргументи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, повністю спростовуються положеннями чинного законодавства, процесуальними документами суду першої інстанції, а також доказами, що є в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції в процесі вирішення спору у даній справі.

Позивач наполягає на тому, що відповідачем без належних дозволів і погоджень здійснено будівництво об`єкта нерухомості (каплиці) на земельній ділянці позивача без відведення її для таких потреб у встановленому порядку. В процесі розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження законності зайняття ним земельної ділянки позивача та здійснення на ній будівництва, не надано таких доказів відповідачем і до суду апеляційної інстанції.

10.04.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на апеляційну скаргу у справі №910/9385/20 (надісланий поштою 05.04.2023), у якому йдеться про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги апелянта та залишення в силі рішення суду першої інстанції від 15.02.2023 (т. 3, а. с. 184-201).

Зазначений відзив підписано представником за довіреністю Бак О. На підтвердження повноважень Бак Олени Леонідівни - головного спеціаліста юридичного відділу Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) діяти від імені третьої особи 1 до відзиву додано копію довіреності від 12.01.2023 №001-01-39, яка належним чином не засвідчена (т. 3, а. с. 196). Крім того, у зазначеній довіреності не міститься посилання на те, що представник Бак О.Л. є адвокатом, до відзиву не додано доказів того, що зазначена особа, яка здійснює представництво третьої особи 1, має статус адвоката та отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю відповідно до вимог Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Водночас у відзиві міститься посилання на підпункт 5.8 пункту 8 Положення про Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) від 01.10.2015 №978 (зі змінами), яким встановлено, що Департамент для здійснення повноважень та виконання завдань, що визначені, має право здійснювати представництво (самопредставництво) інтересів Київського міського голови, Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту, їх посадових осіб у судах України на всіх стадіях судового процесу через посадових осіб юридичної служби Департаменту, які без окремого доручення беруть участь у справах з усіма правами, крім відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди, що надані законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, Кодексом України з процедур банкрутства, та на стадії примусового виконання рішень судів позивачу, відповідачу, третій особі, учаснику судового провадження, учаснику виконавчого провадження, стягувачу, боржнику, представнику.

Однак до відзиву не додано копій Положення про Департамент, наказу про призначення Бак О.Л. на відповідну посаду, посадової інструкції тощо. Матеріали справи таких доказів не містять. Додана до відзиву належним чином не засвідчена копія довіреності від 12.01.2023 №001-01-39 не містить відомостей про надання Бак О.Л - головному спеціалісту юридичного відділу Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), повноважень діяти від імені третьої особи 1 на засадах самопредставництва.

Оскільки закон не містить норм, які уповноважують Бак О.Л. за займаною посадою діяти від імені виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а підписант не надав підтверджень того, що він мав право вчиняти такі дії за статутом, положенням чи трудовим договором (контрактом), в тому числі підтверджень того, що коло його трудових (посадових) обов`язків охоплювало можливість діяти від імені третьої особи 1 на таких засадах, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що зазначена особа не підтвердила можливість здійснювати самопредставництво виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підписуючи відзив на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим залишає цей відзив без розгляду.

25.04.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги (надіслані поштою 21.04.2023) від Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підготовлені відповідно до приписів статті 263 Господарського процесуального кодексу України, у яких зазначено про незгоду з доводами апелянта з підстав відповідності оскаржуваного рішення суду першої інстанції нормам чинного законодавства, прийняттям його за об`єктивного, повного та всебічного розгляду справи.

Так, третя особа 1 вважає, що державний реєстратор в порушення вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", норм Цивільного кодексу України та положень Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, фактично легалізував самочинне будівництво та зареєстрував право власності на нерухоме майно, яке у відповідача ніколи не виникало. При цьому відповідач без оформлення передбачених статтями 125, 126 Земельного кодексу України документів використовує частину земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні позивача.

10.04.2023 до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства культури та інформаційної політики України надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача (надісланий поштою 05.04.2023), відповідно до якого третя особа 2 зазначає, що викладені в апеляційній скарзі вимоги є безпідставними, не заснованими на нормах чинного законодавства та заперечує проти їх задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції вважає ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Зокрема, Міністерство наполягає у відзиві на помилковості тверджень апелянта про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі 2-10218/11 встановлено преюдиційні для цієї справи обставини щодо законності здійсненого ним будівництва каплиці на земельній ділянці позивача, оскільки за вказаним рішенням суду визнано право власності на тимчасову споруду (МАФ) загальною площею 60 кв. м, натомість фактично на земельній ділянці розташовано об`єкт нерухомого майна загальною площею 133,2 кв. м (158 кв. м по зовнішнім стінам), що підтверджено висновком судової земельно-технічної експертизи від 16.09.2022 №1389/21-41/24032/24033/22-41. А тому, на думку третьої особи 2, всі листи, погодження, надані відповідачу у 2004 році щодо тимчасового розміщення МАФ, які згадуються в описовій частині рішення Шевченківського районного суду, не мають доказового значення при розгляді цієї справи, порядок отримання дозволів на розміщення тимчасової споруди та їх вид суттєво відрізняються від порядку отримання дозвільних документів на будівництво.

Також третя особа 2 стверджує, що дана справа відповідно до вимог процесуального законодавства належить до юрисдикції господарських судів, а позовна давність на вимоги за негаторним позовом не поширюється з огляду на те, що порушення прав власника у таких спорах є триваючим.

Явка представників сторін.

У судове засідання 14.09.2023 з`явилися представники позивача та відповідача, треті особи.

Колегія суддів бере до уваги те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.09.2023 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Представники позивача у судовому засіданні 14.09.2023 проти вимог апеляційної скарги заперечували та просили суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники третьої особи 1 та третьої особи 2 у судовому засіданні 14.09.2023 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили апеляційний господарський суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 29.10.1998 № 22/123 "Про надання та вилучення земельних ділянок і погодження місця розташування об`єктів" земельну ділянку площею 2,3225 га, яка розташована за адресою: вул. Володимирська, 2, у Шевченківському районі м. Києва (кадастровий номер :91:158:0002), передано Національному музею історії України для експлуатації та обслуговування будівель музею.

На підставі означеного рішення видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №004141 від 30.06.1999, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 91-4-0025, для експлуатації та обслуговування будівель музею, що відноситься до категорії земель історико-культурного призначення.

09.02.2018 земельна ділянка (кадастровий номер :91:158:0002) зареєстрована на праві власності за державою Україна в особі Київської міської державної адміністрації за реєстраційним номером у Державному реєстрі прав - 24767509, що підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18.04.2020, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2020 за індексним номером 222872405.

Земельну ділянку музею віднесено до особливо цінних земель, оскільки вона входить до меж пам`ятки археології національного значення "Місто Володимира - дитинець стародавнього Києва з фундаментами Десятинної церкви, V-IX століття, ІХ-ХІП століття" між вулицями Володимирською, Великою Житомирською та схилами Старокиївської гори (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 № 928, охоронний № 260010-Н), пам`ятки археології місцевого значення "Культурний шар городища Кия V-VIII ст." (рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 № 976) та розташована в центральному історичному ареалі міста Києва (Історико-містобудівний опорний план міста Києва, який входить до складу Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року", затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804).

Крім того, ділянка розташована в межах буферної зони об`єкта культурної спадщини, занесеного до списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, "Київ: Собор Святої Софії та прилеглі монастирські будівлі, Києво-Печерська Лавра" (наказ Міністерства культури, молоді та спорту від 31.01.2020 № 412 "Про затвердження меж та режимів використання буферної зони об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО "Київ: Собор Святої Софії і прилеглі монастирські споруди, Києво-Печерська Лавра"), охоронної зони пам`ятки архітектури національного значення "Андріївська церква".

16.04.2014 представниками Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України складено Акт візуального обстеження території Національного музею історії України за адресою: вул. Володимирська, 2, у Шевченківському районі міста Києва, яким зафіксовано, що на земельній ділянці музею між Фундаментами Десятинної церкви, Язичницьким капищем та будівлею Національного музею історії України розташована самовільно побудована споруда. Означена споруда є капітальною, цегляною на кам`яних підмурках та за зовнішніми ознаками має культове призначення.

В даному акті також зазначено, що Міністерство культури України не погоджувало проектну документацію на відведення земельної ділянки та будівництво зазначеної споруди і не надавало дозволів на проведення робіт за вказаною адресою.

31.01.2018 посадовою особою Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - головним спеціалістом відділу землеустрою та моніторингу земель Шевченківського району Ліневичем П.Л. відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням сесії Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890, статей 187, 189 Земельного кодексу України, здійснено обстеження земельної ділянки музею, за результатами якого складено Акт обстеження земельної ділянки №18-0119/10. В ході такого обстеження встановлено, що на частині зазначеної земельної ділянки розташована релігійна споруда (каплиця), на яку відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва як на нежитлову будівлю (літ. "Р") загальною площею 133,2 кв. м на підставі рішення Шевченківського районного суду від 15.02.2012 №2-10218/11, доступ до неї обмежений, відповідальні особи відсутні.

23.03.2018 посадовою особою Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації - головним спеціалістом відділу землеустрою та моніторингу земель Шевченківського району Ліневичем П.Л. на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві, затвердженого рішенням Київради від 25.09.2003 № 16/890, статей 187, 189 Земельного кодексу України здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки по вул. Володимирській, 2 (кадастровий номер :91:158:0002), результати якої зафіксовано в Акті №18-0031/10. Перевіркою встановлено, що в межах зазначеної ділянки окрім будівлі музею розташована релігійна споруда (каплиця), що у свою чергу свідчить про нецільове використання ділянки. Зазначене є порушенням вимог пункту а) частини 1 статті 91 Земельного кодексу України. Присутній під час проведення вказаної перевірки представник Національного музею історії України, уповноважений на таку участь на підставі доручення від 11.01.2018 №18, Ангелін І.І. від підпису складеного за результатами перевірки Акта відмовився.

Копія зазначеного Акта разом із Вказівкою №18-0028-10 від 26.03.2018 надіслані на адресу Національного музею історії України 26.03.2018. Вказівкою, яка належить до обов`язкового виконання, від Національного музею України вимагалося усунути порушення земельного законодавства, встановлені відповідно до Акта №18-0031/10 від 23.03.2018, та привести земельну ділянку у відповідність до цільового призначення у десятиденний термін.

Згідно з відомостями Інформаційної довідки № 213536983 від 23.06.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва 24.07.2013 державним реєстратором департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сиволіним М.Ю. зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133,2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 (запис про право власності 1788799, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Підставою для державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за відповідачем зазначено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі № 2-10218/11, підставою внесення запису- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 4268791 від 24.07.2013.

З наявної у справі копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11 (провадження 2/2610/1935/2012) убачається, що зазначена справа розглядалася за позовом Релігійної громади Української Православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - Національного музею історії України та Київської міської ради, про визнання права власності.

За результатами розгляду цієї справи Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 15.02.2012 задовольнив позов, визнав за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва право власності на малу архітектурну форму - каплицю церкву Десятинного Храму Пресвятої Богородиці, яка складається з трьох зблокованих кіосків по 20 кв. метрів кожний, загальною площею 60 кв. метрів, що розташована по вул. Володимирській, 2 в м. Києві.

Аналізуючи зміст судового рішення від 15.02.2018 у справі №2-10218/11 та порівнюючи їх з записами Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач акцентує увагу на тому, що характеристики об`єкта права власності та, власне, його вид, що зазначені у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва та у записі, який міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не співпадають, адже суд за відповідачем визнав право власності на малу архітектурну форму, натомість зареєстровано право власності на нерухоме майно; площа об`єктів не співпадає - зареєстровано об`єкт, площа якого удвічі перевищує площу, зазначену у рішенні суду; адреса об`єктів також різна.

Національний музей історії України як єдиний законний користувач спірної земельної ділянки з 30.06.1999, вважаючи, що Релігійна громада Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва своїми протиправними діями всупереч волі власника та землекористувача самовільно зайняла частину належної на праві постійного користування Музею земельної ділянки та здійснила на ній самочинне будівництво каплиці, чим порушила його права, звернувся до господарського суду з позовом у даній справі.

Предметом позову у цій справі в т.ч. є матеріально-правова вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з підстав, передбачених положеннями статей 17, 95, 116, 122 - 125, 152, 212 Земельного кодексу України, статей 331, 376, 391 Цивільного кодексу України.

Отже, спір у справі №910/9385/20 виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, частково самовільно зайнятою відповідачем самочинно збудованим на ній нерухомим майно (каплицею) та незаконним проведенням державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за відповідачем.

При вирішенні даного спору з метою встановлення обставин, які входять в предмет доказування у цій справі, судом першої інстанції ухвалою від 02.12.2020 було задоволено клопотання позивача та призначено у справі № 910/9385/20 судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення експерта поставлено такі питання:

- чи розташований в межах території земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, з кадастровим номером :91:158:0002), що перебуває у постійному користуванні Національного музею історії України, об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля-каплиці, загальною площею 133, 2 кв. м, право власності на яку зареєстровано за релігійною громадою Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва (запис про право власності 1788799);

- у разі встановлення факту знаходження зазначеного об`єкта нерухомого майна - визначити його фактичне місце розташування в межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002 та площу і координати частини земельної ділянки, на якій він розташований;

- надати схематичне зображення фактичного розташування об`єкта, наведеного у п. 3.1, у межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002.

За результатами проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України судової земельно-технічної експертизи надано Висновок експертів від 16.09.2022 № 1389/21- 41/24032/24033/22-41, відповідно до якого встановлено:

1. Нежитлова будівля-каплиця, право власності на яку зареєстровано за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва (запис про право власності 1788799), розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002 за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, що перебуває в постійному користуванні Національного музею історії України.

2. Площа нежитлової будівлі-каплиці, право власності на яку зареєстровано за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва (запис про право власності 1788799), визначена по зовнішніх стінах будівлі і становить 158 кв. м (0,0158 га).

3. Фактичне місце розташування нежитлової будівлі-каплиці, право власності на яку зареєстроване за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва (запис про право власності 1788799), відносно меж земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002 графічно відображено на Додатку №1 до висновку та на рисунку 3 у дослідницькій частині висновку.

Відповідно, вказані Додаток №1 до висновку та рисунок 3 у дослідницькій частині містять конфігурацію будівлі та засвідчують, що самовільно зайнята відповідачем ділянка під будівлею-каплицею знаходиться у межах земельної ділянки музею та є її частиною.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Суд апеляційної інстанції, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За змістом частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до вимог статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування у порядку, визначеному у цих статтях.

Право розпорядження та користування земельними ділянками державної власності у відповідності до статей 15, 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", що прямо кореспондується з пунктом "а" статті 17 Земельного кодексу України, та з урахуванням положень статті 10-1 Закону України "Про столицю України - місто - герой Київ" належить Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка за адресою: вул. Володимирська, 2, у Шевченківському районі міста Києва, загальною площею 2,3225 га перебуває у державній власності, право розпорядження якою належить Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) та передана у постійне користування Національному музею історії України з 30.06.1999, що підтверджується архівним витягом із рішення ІІІ сесії Київської міської ради ХХІІІ скликання від 29.10.1998 №22/123 "Про надання та вилучення земельних ділянок і погодження місця розташування об`єктів", Державним актом на право постійного користування серії ІІ-КВ №004141 від 30.06.1999, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №91-4-00025 (далі - Державний акт від 30.06.1999), Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18.04.2020, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2020 за індексним номером 222872405.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина 1 статті 92 Земельного кодексу України).

За приписами статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частина 1 статі 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктами "б", "д" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15.

За приписами частини 5 статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян та юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, станом на момент здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем, були врегульовані статтею 141 Земельного кодексу України. До них віднесено: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Водночас припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, зокрема земель історико-культурного призначення, відповідно до частини 2 статті 150 Земельного кодексу України з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.

У процесі розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено, що Виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) не приймалось інших рішень про передачу у власність або користування земельної ділянки за адресою: вул. Володимирська, 2 у Шевченківському районі міста Києва, будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, крім як позивачу, що підтверджується Державним актом від 30.06.1999, для експлуатації та обслуговування будівель музею, що відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, про що третьою особою 1 також було відзначено у поданих письмових поясненнях.

Колегія суддів апеляційного господарського суду також констатує, що матеріали справи не містять доказів припинення позивачу права постійного користування спірною земельною ділянкою чи її частиною, добровільної відмови позивача від користування нею чи її частиною, вилучення у позивача в установленому порядку повністю чи в частині земельної ділянки. Відповідачем даних обставин не спростовано, доказів на підтвердження факту отримання у власність чи користування будь-якої площі земельної ділянки в межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002, що перебуває у постійному користуванні позивача, суду не надано.

Посилання відповідача на рішення №342 ХІ сесії ХХІV скликання Шевченківської районної ради у місті Києві від 22.04.2004, яким надана земельна ділянка для встановлення та експлуатації каплички Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці, колегією суддів апеляційного господарського суду відхиляються, оскільки відповідачем не надано копії зазначеного рішення.

Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 124, частин 2, 3 статті 125 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття вказаного рішення) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідачем до матеріалів справи таких документів не долучено, отже суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем не підтверджено виникнення у нього права користування спірною земельною ділянкою.

Розпорядження Президента України від 17.09.2004 №217/2004-рп "Про музеєфікацію залишків церкви Богородиці (Десятинної) в м. Києві", на яке посилається відповідач, не є тим документом, що підтверджує передачу у користування відповідачу спірної земельної ділянки і саме під забудову.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Статтею 212 Земельного кодексу України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Як свідчать матеріали справи, як основний довід щодо порушення своїх прав позивач вказував на розміщення на спірній земельній ділянці, яка перебуває у його постійному користуванні, нерухомого майна (каплиця - будівля "Р"), збудованого відповідачем без дозвільної документації, а тому останнє підлягає знесенню на підставі положень статей 376, 391 Цивільного кодексу України. Крім цього, позивач наголошував на незаконній державній реєстрації права власності на це майно на підставі судового рішення, за яким за відповідачем визнано право власності на каплицю, як малу архітектурну форму, тобто тимчасову споруду.

За змістом доводів апеляційної скарги відповідач наполягає на тому, що він здійснив законне будівництво каплиці, оскільки цей факт встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11, яке не оскаржувалося в установленому законом порядку і є таким, що набрало законної сили. Отже, обставини, встановлені у цьому рішенні, відповідно до вимог частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, на думку відповідача, не підлягають доказуванню, оскільки позивач був залучений до участі у цій справі в якості третьої особи і його представники були присутні у судових засіданнях та не оскаржували ухвалене у ній судове рішення. До встановлених обставин у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі 2-10218/1, які є преюдиційними для даної справи, що розглядається, за твердженням відповідача, відносяться:

- спорудження каплиці відбулося за погодженням з Міністерством культури і мистецтв України, що підтверджується листом №22-1574/17 від 09.03.2004, Державною службою охорони культурної спадщини від 22.03.2004;

- спорудження каплиці відбулося за погодженням постійного землекористувача - Національного музею історії України відповідно до листа, адресованого громаді Десятинного храму Різдва Пресвятої Богородиці №183 від 15.04.2004;

- земельна ділянка під розміщення каплиці - малої архітектурної форми була надана в тимчасове короткострокове користування на умовах оренди рішенням №342 ХІ сесії ХХІV скликання Шевченківської районної у місті Києві ради від 22.04.2004;

- розміщення каплиці погоджувалося з головним санітарним лікарем Шевченківського району м. Києва згідно з листом від 06.05.2004 №10970;

- проти позову Національний музей історії України не заперечував.

Досліджуючи зміст рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11 з огляду на вище зазначені доводи відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду бере до уваги таке.

Частиною 1 статті 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 Цивільного кодексу України).

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України).

Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5 статті 376 Цивільного кодексу України). Вказана норма визначає право саме власника (користувача) земельної ділянки, на якій самочинно збудовано майно, а не особи, яка вчинила самочинну забудову.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 Цивільного кодексу України).

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Такий же правовий висновок про те, що зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі №923/196/20, від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц, від 07.04.2020 у справі №916/2791/13 та у численних постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, у справі, що розглядається, відповідач обґрунтовує свої заперечення як щодо позову, так і щодо оскаржуваного рішення тим, що право власності відповідача на спірний об`єкт (каплицю) визнане рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі № 2-10218/11, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права приватної власності за ним, з посиланням на приписи частини 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо обов`язковості виконання судових рішень, що набрали законної сили, зокрема і позивачем у даній справі, а також на положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо преюдиційності встановлених у цьому рішенні обставин для справи, що розглядається.

Колегія суддів апеляційного господарського суду із зазначеними доводами відповідача не погоджується з таких підстав.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що право власності на нерухоме майно має бути зареєстроване за ним, але воно з тих чи інших причин зареєстроване за відповідачем, то належному способу захисту відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна з володіння відповідача. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 Цивільного кодексу України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 Цивільного кодексу України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. При цьому за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункти 81, 83, 85).

Аналогічно у справі за позовом особи, яка здійснила самочинне будівництво, про визнання права власності на збудоване майно (частина 3 статті 376 Цивільного кодексу України) належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій таке майно розташоване.

Водночас у справі № 2-10218/11 позов Релігійною громадою Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва був пред`явлений до відповідача - фізичної особи ОСОБА_2 , а не до держави в особі Виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який не був залучений до участі у справі. Землекористувач спірної земельної ділянки - Національний музей історії України брав участь у цій справі у статусі третьої особи.

Зі змісту рішення у справі № 2-10218/11 убачається, що спір у ній розглядався відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, за приписами якої власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право заперечується або не визнається іншою особою.

Суд зазначив, що техніко-економічними показниками каплиці, передбаченими паспортом для встановлення та експлуатації малої архітектурної форми (МАФ) - пам`ятної каплиці по вул. Володимирській, 2 у Шевченківському районі м. Києва №0026-ППІЛ від 25.02.2005, визначено, що каплиця є одноповерховою, загальною площею забудови 60,06 кв. м, спорудження та розміщення каплиці зблокованої з трьох кіосків було здійснено згідно з дозволами на право розміщення МАФ №142, 143, 144, виданими Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва згідно з протоколом №14 від 29.04.2004. Замовником цього паспорта була Релігійна громада Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва.

Відповідач - ОСОБА_2 у квітні-червні 2011 року надіслала Релігійній громаді три письмові листи-вимоги, в яких оспорювала право власності останньої на каплицю, посилаючись на те, що її (каплиці) спорудження відбулося за кошти заявниці, а тому вона вимагала передати каплицю у її власність.

На день розгляду справи ОСОБА_2 визнала позов, оскільки грошові кошти, витрачені нею на будівництво каплиці, повернуті в повному обсязі, з огляду на що та зважаючи на надання згоди на будівництво каплиці землекористувачем земельної ділянки (Національним музеєм історії України) і відсутність заперечень Київської міської ради, Шевченківський районний суд м. Києва задовольнив позов.

Відтак, Шевченківський районний суд м. Києва вирішив спір про визнання права власності саме між Релігійною громадою і фізичною особою та саме за приписами статті 392 Цивільного кодексу України, яка передбачає звернення до суду за захистом вже існуючого права від невизнання та оспорювання його іншою особою.

До держави в особі Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у цій справі не була звернута жодна позовна вимога. Суд не приймав рішення про визнання права власності Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва проти держави в особі Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як власника земельної ділянки, на якій таке майно розташоване, за приписами частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (постанова від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.28)). Судове рішення діє виключно inter partes (лат. між сторонами). Отже, судове рішення у справі № 2-10218/11 не визначає права чи обов`язки держави в особі Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і за жодних умов не може бути протиставлене їй. Тому задоволення позовної вимоги Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва, заявленої на підставі статті 392 Цивільного кодексу України до особи, яка не була власником земельної ділянки, про визнання права власності на спірне майно, яке на цій ділянці розташоване, не спричинило виникнення права власності на майно Релігійної громади відповідно до приписів частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно зазначене судове рішення не було підставою для державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за Релігійною громадою Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (в силу вимог статті 129 Конституції України та статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Зазначене законодавче положення означає обов`язок будь-якого суб`єкта, проти якого ухвалене судове рішення, виконати його.

Наведене свідчить про помилковість тверджень відповідача щодо законності здійснення ним будівництва каплиці з огляду на те, що цей факт встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11, яке набрало законної сили.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду акцентує увагу на тому, що за вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-10218/11 визнано право власності відповідача на об`єкт - малу архітектурну форму - каплицю, яка складається з трьох зблокованих кіосків по 20 кв. метрів кожний, загальною площею 60 кв. метрів, що розташована по вул. Володимирській, 2 в м. Києві, тобто тимчасову споруду, а не капітальну будівлю.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право власності відповідача на малу архітектурну форму - каплицю, яке визнане за ним на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11, не підлягало державній реєстрації як на час його виникнення, так і на момент винесення зазначеного рішення.

Так, згідно з частиною 1 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення у справі №2-10218/11) до малих архітектурних форм віднесені невеликі споруди декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовується для покращення естетичного вигляду громадських місць і міських об`єктів, організації простору та доповнює композицію будинків, будівель, їх комплексів.

Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, надано визначення терміну будівля, їх перелік та класифікацію. Відповідно до даного класифікатора мала архітектурна форма не відноситься до будівель, а відповідно не підлягає державній реєстрації прав.

Станом на момент здійснення відповідачем державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно (каплицю) правові, економічні, організаційні засади проведення такої реєстрації речових прав визначав Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі - у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав та створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За приписами частини 2 статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Станом на 24.07.2013, момент здійснення державної реєстрації на спірне нерухоме майно, процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), а також перелік документів, необхідних для її проведення, визначав Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 4 Порядку передбачалося, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення.

Аналогічна за змістом норма міститься й у пункті 4 статті 5 чинного на даний час Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Основною засадою державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до вимог частини 4 статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на рухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам

Така ж норма міститься і у чинній на день розгляду цієї справи редакції цього Закону, а саме у частині 8 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Обов`язком державного реєстратора відповідно до пункту 1 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації прав відповідача на спірне нерухоме майно) було встановлення відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Проте, державний реєстратор, посилаючись як на підставу для державної реєстрації на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 у справі №2-10218/11, прийняв рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за відповідачем на нежитлову будівлю (літ "Р") - каплицю, загальною площею 133.2 кв. м, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, будинок 2 (запис про право власності 1788799), тобто здійснив первинну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, право власності на який вказаним рішенням суду за відповідачем не визнавалося.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва визначено статтею 331 Цивільного кодексу України, згідно з частиною 2 якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З наведеного слідує, що законодавець чітко визначив послідовність необхідних дій, які має вчинити особа щоб набути права власності на новостворене нерухоме майно. Тобто, не може бути здійснена державна реєстрація нерухомого майна до того, як воно в установленому законом порядку прийняте в експлуатацію.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"(тут і далі - у реакції, чинній на момент проведення державної реєстрації права власності за відповідачем на нерухоме майно) забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівельних об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Як убачається зі змісту листа КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (далі - Бюро) від 21.02.2018 № 062/14-2032 (И-2018, наданому у відповідь на запит позивача, за даними технічної інвентаризації, проведеної 21.03.2012 на замовлення відповідача, загальна площа приміщень нежитлового будинку літера "Р", розташованого за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, складає 133,2 кв. м.

Водночас, за повідомленням Бюро, в інвентаризаційній справі на вказаний об`єкт нерухомого майна відсутні: документи про відведення земельної ділянки під будівництво зазначеної нежитлової будівлі; дозвільні документи на будівництво будівлі і присвоєння їй поштової адреси; документи, які свідчать про прийняття в експлуатацію нежитлової будівлі літера "Р".

При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду відзначає, що замовлення відповідачем технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна у Бюро, без якої неможливо провести державну реєстрацію прав на таке майно відповідно до приписів частини 3 статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(у відповідній редакції) та наявна інвентаризаційна справа на вказаний об`єкт, поряд з іншими доказами у справі, спростовує твердження відповідача про те, що судом першої інстанції самостійно визначено характеристику нерухомого майна відповідача (каплиці) як капітальної споруди без проведення відповідного експертного дослідження.

Статтею 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що фізична або юридична особа, яка подала до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати вихідні дані для проектування об`єкта будівництва, які містять: містобудівні умови та обмеження; завдання на проектування, що визначають обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень та властивостей об`єкта містобудування, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складаються з урахуванням містобудівних умов та обмежень, технічних умов.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

За приписами частини 1 статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Листом від 16.04.2018 № 10-2265 народний депутат України Луценко І.В. надав у розпорядження позивача відповідь Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 13.03.2018 № 055-3462 на його депутатське звернення, з якої вбачається, що Департаментом проектна документація на будівництво будівлі на вул. Володимирській, 2 (літ. Р) в містобудівному кадастрі не реєструвалася. Матеріали щодо наявних вихідних даних на проектування зазначеного об`єкта в департаменті відсутні. Адреса "вул. Володимирська, 2 (літ. Р)" Департаментом не присвоювалась.

Таким чином, з викладеного слідує, що відповідач у встановленому порядку вихідних даних для проектування об`єкта будівництва не отримував, проектну документацію не розробляв та не реєстрував.

Стаття 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначає порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифікату.

За інформацією, наданою Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві ДАБІ України листом від 14.02.2018 № 10/26-29/1402/07 (копія якого міститься в матеріалах справи), в Департаменті відсутня інформація щодо видачі/реєстрації документів, що надають право на виконання будівельних робіт та документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, літ. "Р".

Частиною 4 статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (тут і далі - у редакції, чинній на момент визнання та проведення державної реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно) передбачено, що на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини (частина 1 статті 35 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Під час дослідження наявних в матеріалах справи доказів судом першої інстанції встановлено, що жодних дозволів на проведення будівельних робіт від Міністерства культури України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, відповідач не отримував. Про це свідчить лист Міністерства культури України від 14.05.2014 № 1393/10-3/13-14, надісланий на адресу ГУМВС України в м. Києві, копія якого надана позивачу Міністерством культури України листом від 22.02.2018 №11/10/76-18.

Крім того, у поданих до суду першої інстанції письмових поясненнях третьою особою 2 також підтверджено, що Міністерство культури та інформаційної політики України не погоджувало відповідачу проектну документацію на відведення земельної ділянки на будівництво та не надавало дозволів на проведення робіт за адресою: вул. Володимирська, 2, м. Київ.

З метою встановлення точної площі земельної ділянки, на якій відповідачем було здійснено будівництво нежитлової будівлі-каплиці, ухвалою суду першої інстанції від 02.12.2020 у даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до Висновку експертів від 16.09.2022№ 1389/21- 41/24032/24033/22-41, складеного за результатами проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України судової земельно-технічної експертизи, експертами визначено координати фактичного розташування нежитлової будівлі-каплиці, що належить відповідачу, та співставлено їх з координатами поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002, яка перебуває у постійному користуванні позивача.

Так, за вказаним Висновком: 1) нежитлова будівля-каплиця, право власності на яку зареєстровано за відповідачем (запис про право власності 1788799), розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002 за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, що перебуває в постійному користуванні Національного музею історії України; 2) площа нежитлової будівлі-каплиці, право власності на яку зареєстровано за відповідачем (запис про право власності 1788799), визначена по зовнішніх стінах будівлі і становить 158 кв.м (0,0158 га).

У Висновку також наведено конфігурацію будівлі, координати кутів повороту нежитлової будівлі-каплиці. У додатку 1 до висновку графічно відображено фактичне місце розташування нежитлової будівлі-каплиці, право власності на яку зареєстроване за відповідачем (запис про право власності 1788799), відносно меж земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002, яке свідчить, що самовільно зайнята відповідачем ділянка під будівлею-каплицею знаходиться у межах земельної ділянки Музею та є її частиною.

Висновок доповнено фототаблицями, що дозволяє з точною певністю ідентифікувати спірний об`єкт та визначити його розташування на земельній ділянці позивача.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки земельна ділянка, на якій відповідач здійснив будівництво каплиці, загальною площею 158 кв. м (0,0158 га), ніколи йому з цією метою не виділялася ні у власність, ні в користування, документи, які посвідчували б права відповідача на земельну ділянку, відсутні, а сама будівля споруджена без затвердженого проекту та без отримання дозволів на будівництво, в експлуатацію у встановленому порядку не введена, то зазначений об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом.

Натомість державний реєстратор, в порушення вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та норм Цивільного кодексу України, прийнявши рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем, фактично зареєстрував неіснуюче право, адже відповідач не набував у законному порядку право власності на об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133,2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 (запис про право власності 1788799).

Отже, у відповідача не виникло права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, оскільки проведена відповідачем державна реєстрація вказаного права є лише одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для його виникнення, і самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач легітимізував об`єкт самовільного будівництва у порядку, встановленому частиною 3 статті 376 Цивільного кодексу України.

Самочинне будівництво нерухомості, яке здійснюється без згоди власника майна земельної ділянки, визнається протиправним втручанням у право мирного володіння майном держави, громади міста та землекористувача, навіть у разі державної реєстрації права власності на таке майно, оскільки без наявності відповідних правових підстав, передбачених законодавством, сам по собі факт державної реєстрації не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна.

Посилання відповідача на його звернення в процесі розгляду цієї справи у суді першої інстанції до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як власника земельної ділянки з пропозицією оформити право користування земельною ділянкою, на якій розташована нежитлова будівля (каплиця), не впливає на правомірність висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, з огляду на підтримання третьою особою 1 позовних вимог Музею та заперечення апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідач на даний час без оформлення передбачених статями 125, 126 Земельного кодексу України документів використовує земельну ділянку, розташовану в межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:158:0002, яка перебуває у постійному користуванні позивача, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, для розміщення об`єкта самочинного будівництва - будівлі-каплиці площею 158 кв.м (0,0158 га), та відповідно визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги Національного музею історії України як законного землекористувача, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши відповідача звільнити відповідну частину земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі - каплиці.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги, що відсутність письмової згоди власника на забудову земельної ділянки, оформленої відповідним рішенням про відведення земельної ділянки під будівництво конкретного об`єкта, поряд із заявленою вимогою негаторного позову, який включає вимогу знести самочинно збудований об`єкт нерухомості, яку у повному обсязі підтримав Виконавчий комітет Київської міської ради (КМДА), з урахуванням норм частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України є достатньою підставою для прийняття рішення про зобов`язання відповідача знести самовільно побудовану нежитлову будівлю (каплицю).

Досліджуючи питання дотримання критеріїв правомірності втручання у право особи на володіння майном відповідно 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

З огляду на досліджені у даній справі докази та встановлені обставина, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що у даному випадку відсутнє втручання у мирне володіння майном Регіональної громади Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва, оскільки відповідач не міг набути права власності на об`єкт самочинного будівництва, тому знесення такого об`єкта жодним чином не впливає на його право мирного володіння.

У цьому разі землекористувач, звертаючись із позовною заявою про зобов`язання знести самовільно побудовану нежитлову будівлю, переслідує легітимну мету, оскільки така будівля була збудована за відсутності дозвільної документації на земельній ділянці, яка не була відведена для здійснення цієї мети, що порушує права землекористувача.

Крім того, даний захід, а саме зобов`язання знести самовільно побудовану нежитлову будівлю, є пропорційним визначеній меті, прямо передбачений частиною 4 статті 376 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції, оцінюючи дії відповідача через призму статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доходить висновку про відсутність підстав вважати, що відповідний захід становитиме для відповідача надмірний індивідуальний тягар, якщо порівнювати його зі шкодою, яка завдається користувачу земельної ділянки з огляду на її нецільове використання.

Щодо вимоги позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача на нежитлову будівлю (каплицю).

Звернувшись із позовними вимогами у вказаній частині, позивач просив скасувати запис 1788799 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133,2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва, здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4268791 від 24.07.2013.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом у даній справі) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині задоволення вимог позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача на нежитлову будівлю (каплицю), враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №904/7803/21, в яких зазначене таке:

"6.40. Колегія звертає увагу, що за висновками Верховного Суду стаття 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Ці висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 316/2082/19. Тому посилання у статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав не є встановленням приватно-правових способів захисту прав.

6.41. При цьому законами України не встановлено способу захисту для випадків, коли за особою зареєстроване право власності чи інше речове право, яке не може бути зареєстроване за жодною особою. Тобто у законах наявна прогалина, яка має бути заповнена за аналогією закону чи права (стаття 8 ЦК України). При цьому колегія виходить з такого.

6.42. Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48).

6.43. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 100)).

6.44. Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності позивача, оскільки позивач вважає, що право власності відповідача не виникало взагалі відповідно до частини другої статті 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).

6.45. Виходячи з правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), колегія дійшла висновку, що у випадку, якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт.

6.46. Водночас колегія звертає увагу, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20). Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України)."

Отже, з огляду на вказані висновки Верховного Суду, положення частини 3 статті 26 частини 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", виходячи з того, що позивачем у даній справі пред`явлені також вимоги і на підставі частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України, вимога щодо скасування запису 1788799 про державну реєстрацію права власності відповідача на нерухоме майно, здійсненого на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №4268791 від 24.07.2013, задоволенню не підлягає.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення зазначених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні відповідних позовних вимог.

Водночас колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про яку заявив відповідач.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Спір у даній справі пов`язаний з тим, що відповідач без належних правових підстав самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача та здійснив на ній самочинне будівництво. При цьому зайнята відповідачем ділянка з користування позивача не вилучалася, а право власності чи користування нею за відповідачем не реєструвалося. Тобто, земельна ділянка ніколи не вибувала ні з власності держави, ні з володіння позивача як постійного землекористувача.

Способом захисту позивач обрав вимогу про усунення йому перешкод в користуванні земельною ділянкою (стаття 391 Цивільного кодексу України), що за своєю правовою природою є негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову (про усунення перешкод в користуванні майном) може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.04.2018 у справі № 916/1711/17.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника (законного користувача) до третіх осіб, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном, про усунення порушень його права тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна (титульним володільцем) протягом всього часу, поки триває порушення.

Допоки особа є власником (титульним володільцем) нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц.

Щодо тверджень відповідача в апеляційній скарзі про подання позову неуповноваженим представником позивача, відсутність у нього прав на подання заяв і клопотань, участь у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє їх як безпідставні з огляду на таке.

Зі змісту долученої до позовних матеріалів копії довіреності №291 від 09.06.2020 убачається, що Національний музей історії України в особі Генерального директора Андрощука Федора Олександровича, що діє на підставі Статуту, цією довіреністю уповноважив адвоката Панченко Наталію Олександрівну бути представником у судах ( в тому числі господарських судах) з питань, пов`язаних з представництвом інтересів довірителя. Для цього представник наділяється усіма правами, що передбачені, зокрема статями 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, а саме: має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, ухвал, постанов і інших документів, що є у справі, брати участь судових засіданнях, подавати докази. Брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати рішення, ухвали суду, користуватись іншими процесуальними правами, що надані законом, а також має право підписувати від імені довірителя заяви (в т. ч. позовні заяви), скарги, клопотання, розписуватись за довірителя, засвідчувати копії документів, вимагати виконання рішення, ухвали, постанови суду, подавати виконавчий лист до виконання. Згідно з цією довіреністю представник не має право підписувати документи щодо відмови від позову, залишення позову без розгляду, укладення мирової угоди. Зазначена довіреність видана 09.06.2020 строком дії до 09.06.2021 включно без права передовіри. Також до позовних матеріалів додано копію Свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №5205 від 29.08.2012 та посвідчення адвоката України №КВ5205 від 31.03.2015, видані громадянці Панченко Н.О.

Отже, зазначена довіреність містить посилання на те, що представник позивача має статус адвоката, до його повноважень включені, зокрема, права на подання та підписання позовних заяв та інших заяв і клопотань від імені довірителя, на участь у судових засіданнях господарського суду та користуватися іншими процесуальними правами, що надані законом, крім відмови від позову, залишення позову без розгляду, укладення мирової угоди.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що вказана довіреність та свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю Панченко Н.О. (копії яких долучені до матеріалів справи) підтверджують відповідно до вимог статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката Панченко Н.О. як представника Національного музею історії України на подання та підписання позовної заяви у даній справі станом на 23.06.2020, участь у судових засіданнях та подання інших заяв і клопотань в межах строку дії довіреності, в тому числі клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи від 23.06.2020.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції не убачає порушень з боку суду першої інстанції щодо прийняття до розгляду та відкриття провадження у даній справі за позовом Національного музею історії України, підписаного його представником - адвокатом Панченко Н.О., а також прийняття, дослідження та надання оцінки Висновку експертів за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 16.09.2022 № 1389/21-41/24032/24033/22-41, призначеної за клопотанням цього представника позивача.

Відносно аргументів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції розглянуті клопотання представників відповідача про відкладення розгляду справи та проведення експертизи, що оформлені ухвалою від 18.01.2023, без видалення суду до нарадчої кімнати, що на переконання відповідача вказує на процесуальні порушення, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Зі змісту статті 233 Господарського процесуального кодексу України убачається, що ухвали суду за формою є двох видів: (1) ті, що оформлюються окремим документом; (2) ті, що постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, та занесені до протоколу судового засідання.

Ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати; ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи; ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання (частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України).

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 232 Господарського процесуального кодексу України ухвали (без конкретизації їх форми) є судовими рішеннями.

Відповідно до частини 1 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Отже, протокольна ухвала як судове рішення в силу приписів частини 1 статті 236 Господарського процесуального кодексу України має містити відповідні обґрунтування.

Суд апеляційної інстанції з огляду на сталу та послідовну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) [зокрема, рішення від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", рішення від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", рішення від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України"] відзначає, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування судового рішення, може бути різною залежно від його характеру, суті, тощо.

Оскільки Господарський процесуальний кодекс України не містить конкретизації, де саме суд має вказувати свої обґрунтування за результатами розгляду клопотань про відмову у відкладенні розгляду справи та/або призначенні експертизи, зважаючи на відсутність обов`язку суду викладати у такому випадку окремий документ, як це визначено у статті 234 Господарського процесуального кодексу України, то мотиви, з яких виходив суд, і відповідні обґрунтування можуть бути відображені у наступних судових рішеннях, що оформлюються окремим документом та/або оголошені судом у судовому засіданні, зафіксовані та міститися на технічному записі судового засідання, який є додатком до протоколу судового засідання.

Дослідженням матеріалів справи, з огляду на доводи відповідача, судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала за результатами судового засідання, що відбулось 18.01.2023, постановлена судом першої інстанції як окремий документ в нарадчій кімнаті, з процедурного питання, пов`язаного з рухом справи, а саме: закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Водночас зазначена ухвала є наступним судовим рішенням по відношенню до протокольних ухвал (постановлених судом без виходу до нарадчої кімнати, які занесені до протоколу судового засідання) про відмову у задоволенні клопотань представників відповідача про відкладення розгляду справи та про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи. У вказаній ухвалі суд першої інстанції виклав мотиви, з яких він виходив відмовляючи у задоволенні клопотань представників відповідача, та відповідні обґрунтування, із зазначенням того, що вказані ухвали приймалися без виходу суду до нарадчої кімнати.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції процесуального права, зокрема принципу таємниці нарадчої кімнати, як підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження.

Вимоги апеляційної скарги аргументовані також порушенням судом першої інстанції встановленої нормами чинного процесуального права судової юрисдикції. Так, відповідач вважає, що спір у даній справі за вимогами про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства через відсутність будь-яких господарських правовідносин між сторонами та відсутності у спорі ознак приватно-правових відносин, а за вимогами про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає зазначені аргументи помилковими, зважаючи на таке.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення насамперед майнового приватного права чи інтересу.

Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21.

Згідно з приписами частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, згідно з частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України до юрисдикції господарських судів віднесено, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Оцінюючи у сукупності право, за захистом якого звернувся позивач, заявлені ним вимоги, характер спірних правовідносин, їх зміст та правові підстави, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що спір у даній справі має приватноправовий характер, пов`язаний зі здійсненням господарської діяльності, виник між юридичними особами - суб`єктами господарювання, тобто містить всі необхідні ознаки господарського спору (спір про право), в тому числі як щодо позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна, так і в частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянки із зобов`язанням її звільнити шляхом знесення самочинно збудованої будівлі.

Отже, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, з приводу того, що суд першої інстанції вирішив спір у даній справі, яка не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані.

Щодо тверджень відповідача про допущене порушення судом першої інстанції прав відповідача та його представників на підготовку до судових дебатів колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на таке.

В обґрунтування зазначених доводів відповідач посилається на те, що до завершення судового засідання представник відповідача Поваляєв О.Б. клопотав перед судом, з огляду на те, що йому як новому представнику необхідний час для вивчення та аналізу справи, про перерву у судовому засіданні для підготовки до судових дебатів, однак суд неправомірно відмовив у задоволенні такого клопотання, чим істотно порушив право відповідача на справедливий суд.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає зазначені доводи скаржника необґрунтованими з огляду на те, що у судовому засіданні, яке відбулось 15.02.2023, крім заявника брав участь інший представник відповідача, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом першої інстанції. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до висновків якого обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

За змістом частин 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач як учасник судового процесу повинен сприяти своєчасному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Щодо аргументів відповідача про неповідомлення судом першої інстанції його про час і місце здійснення обстеження об`єкта дослідження (каплиці) при проведенні судової експертизи, і як наслідок неправомірне прийняття основного доказу у справі - висновку експертів, виготовленого без дотримання балансу інтересів сторін, оскільки відповідач не мав змоги надати експертам власні документи, які підтверджують його право на користування зайнятою земельною ділянкою та будівництво приміщення каплиці, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Ухвала суду першої інстанції від 25.07.2022 про задоволення клопотання експерта про забезпечення 12.08.2022 обстеження об`єктів дослідження - земельної ділянки та об`єкта нерухомого майна, розташованого на ній, надсилалась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу: 0102, м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 6-А, кв. 9, та повернулась 12.09.2022 до суду першої інстанції з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до частин 2, 3, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 Господарського процесуального кодексу України, за змістом частини 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Частиною 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У Перехідних положеннях Господарського процесуального кодексу України, а саме у пункті 17 та підпункті 17.1 передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Згідно з положеннями частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є:

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3);

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4);

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил.

Прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичні друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти (пункт 94 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка"), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши аналіз зазначених норм Господарського процесуального кодексу України та Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною адресою, яка надана суду і відповідає даним місцезнаходження юридичної особи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність яких у процесуальних документах передбачена статями статтями 162, 165 Господарського процесуального кодексу України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд першої інстанції, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 25.07.2022 у справі № 910/9385/20 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 01.08.2022.

Також, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, зокрема, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України").

Колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наявність у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №752/11896/17 правової позиції про те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не є доказом належного інформування сторони про час і місце розгляду справи. Проте, така правова позиція не може бути застосована при розгляді цієї справи, оскільки у вказаній справі мали місце інші фактичні обставини, відмінні від обставин у цій справі. У справі № 752/11896/17 були відсутні докази отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками та судових повісток, тобто відповідач не був повідомлений про існування судового провадження щодо нього, про час та місце розгляду справи.

На відміну від обставин справи № 752/11896/17, у цій справі відповідач безумовно був обізнаний про існування судового провадження, його представники приймали участь у судових засіданнях, зокрема і щодо призначення у справі судової експертизи, отже мав вживати заходів, щоб дізнатися про стан провадження у цій справі, стан надходження поштових відправлень, не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух справи відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень та скористатись наданими йому процесуальними правами, проте такими можливостями не скористався.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє вказані заперечення відповідача як необґрунтовані.

Щодо посилань відповідача на безпідставну, на його думку, відмову у задоволенні його заяви про відвід судді Баранова Д.О. від розгляду господарської справи №910/9385/20, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Заяву про відвід судді було обґрунтовано тим, що вказаний суддя не може брати участь у розгляді цієї справи, оскільки процесуальні дії судді свідчать про його упередженість та зацікавленість у швидкому розгляді справи, без повного та всебічного її розгляду. Так, представник відповідача у цій заяві вказує на те, що ним та іншим представником відповідача були заявлені 18.01.2023 та 07.02.2023 декілька клопотань у справі, зокрема: 1) про відкладення розгляду справи та надання можливості з нею ознайомитись, 2) про проведення експертизи, 3) про відкладення слухання справи через неможливість присутності на засіданні, 4) про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що позов не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, 5) заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача в порядку статті 267 Господарського процесуального кодексу України, які суддею проігноровані.

Оскільки заява представника відповідача про відвід судді надійшла до суду 08.02.2023, у день проведення призначеного у справі судового засідання, питання про відвід судді вирішено судом, що розглядав справу, тобто у відповідності до вимог статті 39 Господарського процесуального кодексу України.

Як убачається з ухвали від 08.02.2023, постановленої за результатами розгляду поданої заяви, відмовляючи у її задоволенні, суд свої висновки мотивував тим, що твердження заявника про ігнорування судом клопотань відповідача не відповідають дійсності, а твердження про надання переваги позивачу є лише припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 35 вказаного Кодексу незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Правовий аналіз вищезазначених процесуальних норм вказує на те, що припущення про існування відповідних обставин не може бути підставою для відводу без надання стороною, яка заявляє відвід, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів проявлення зазначеним суддею саме необ`єктивності чи упередженості при ухваленні вказаного судового рішення на користь однієї з сторін.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаушильд проти Данії" від 24.05.1989).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.11.2006 у справі "Білуха проти України" зазначено, що "у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду". Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що "особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного". Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але "вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими".

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 суд у межах своїх повноважень має бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ветштайн проти Швейцарії" від 21.12.2000).

Щодо суб`єктивного критерію, то презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Це означає, що при з`ясуванні питання про те, чи існують законні підстави для побоювання щодо відсутності безсторонності у певного судді, позиція заявника має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути ці побоювання об`єктивно виправдані.

Оскільки у даній справі відсутні обставини, що свідчать про упередженість або необ`єктивність судді Баранова Д.О., слід погодитися із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у апеляційній скарзі, щодо незаконності оскарженого рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на досліджені та встановлені у даній справі обставини, здійснивши їх оцінку у відповідності до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а судове рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю за відповідачем підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у цій частині. В іншій частині спору оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга у цій частині - без задоволення.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноматність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (пункт 2).

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду визнає рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі № 910/9385/20 в частині задоволення позовних вимог щодо скасування запису 1788799 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133,2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 за відповідачем, здійсненого на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4268791 від 24.07.2013, таким, що підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, а апеляційну скаргу відповідача на зазначене рішення суду першої інстанції у цій частині, відповідно, такою, що підлягає задоволенню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Відповідачем не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині усунення позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 2,3225 га (кадастровий номер :91:158:0002), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2, зобов`язавши відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 158 кв.м (0,0158 га), що знаходиться у межах зазначеної земельної ділянки та є її частиною, шляхом знесення за кошти відповідача самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі (літ. "Р"), каплиці, загальною площею 133,2 кв. м (площа по зовнішніх стінах 158 кв. м), за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 (запис про право власності 1788799) та за рахунок відповідача приведення земельної ділянки у попередній стан. Апеляційна скарга відповідача у цій частині задоволенню не підлягає у зв`язку з її необґрунтованістю.

Судові витрати.

Згідно з частиною 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанови апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції - у випадку скасування рішення або зміни судового рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Також відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом резолютивної частини оскарженого судового рішення суд першої інстанції вирішував питання розподілу судових витрат між сторонами справи в частині судового збору та проведення судової земельно-технічної експертизи. Оскільки витрати за проведення судової експертизи, пов`язані з розглядом судом першої інстанції позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні земельної ділянки, оскаржуване рішення щодо яких судом апеляційної інстанції залишено без змін, новому розподілу підлягають суми судового збору, сплачені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу підлягає сума судового збору, сплачена за подання апеляційної скарги, що розглядалася у даному апеляційному провадженні.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного провадження позовні вимоги Національного музею історії України задоволені частково, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне здійснити у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат понесених сторонами у даній справі при поданні позову та апеляційного скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі №910/9385/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі №910/9385/20 в частині задоволення позовної вимоги про скасування запису 1788799 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплицю, загальною площею 133, 2 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2 за Релігійною громадою Української Православної Церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва, здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4268791 від 24.07.2013 скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог Національного музею історії України.

3. Стягнути з Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва на користь Національного музею історії України судовий збір в сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. та витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи в сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі №910/9385/20 залишити без змін.

5. Стягнути з Національного музею історії України на користь Релігійної громади Української православної церкви Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва судовий збір в сумі 3153,00 грн за подання апеляційної скарги.

6. Доручити місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

7. Матеріали справи №910/9385/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15.09.2023.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді С.А. Гончаров

О.О. Євсіков