ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2137/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Компанії "Trans Shipping LTD." - Сукачов Є.С.,

від Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI" - Моряков К.І.,

розглянувши апеляційну скаргу Компанії "Trans Shipping LTD."

на ухвалу Господарського суду Одеської області №916/2137/23 від 12.06.2023, прийняту суддею Бездолею Д.О., м. Одеса, про відмову у відкритті провадження

за позовом Компанії "Trans Shipping LTD."

до відповідача: Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI"

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 р. Компанія "Trans Shipping LTD." звернулася з позовом до Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI", в якому просила зобов`язати відповідача передати судно т/х MEGA D, IMO 8206791, прапор Туреччини (тимчасова назва AYANA, тимчасовий прапор Камеруну) у власність та фактичне володіння позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу (купчої) №03848 від 25.08.2021 зобов`язань з передачі позивачу у власність та фактичне володіння спірного судна.

Ухвалою Господарського суду Одеської області №916/2137/23 від 12.06.2023 (суддя Бездоля Д.О.) відмовлено у відкритті провадження за вищенаведеною позовною заявою.

Зазначена ухвала мотивована тим, що переданий позивачем на вирішення Господарського суду Одеської області спір у даній справі за участю відповідача, який є резидентом Турецької Республіки та не має на території України органу управління чи представництва, не підлягає вирішенню господарськими судами України, що зумовлює необхідність відмови у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Компанія "Trans Shipping LTD." звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області №916/2137/23 від 12.06.2023 скасувати та направити дану справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що, з огляду на приписи статей 7, 8 Брюссельської конвенції, статей 20, 29 Господарського процесуального кодексу України та статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", а також зважаючи на той факт, що майно, на яке можна накласти стягнення, знаходиться в Україні (зокрема, спірне судно перебуває в акваторії морського порту Ізмаїл), Господарський суд Одеської області виступає компетентним судом для розгляду позову у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№1770/23/Д4 від 08.08.2023) Компанія "Mega Denizcilik Ticltd STI", посилаючись на відсутність у апелянта правосуб`єктності, у тому числі і процесуальної дієздатності, зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 24.07.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.08.2023 відмовлено у задоволенні клопотань Компанії "Trans Shipping LTD." б/н від 28.06.2023 (вх.№1770/23/Д1 від 28.06.2023) та б/н від 28.06.2023 (вх.№1770/23/Д2 від 28.06.2023) про долучення доказів і клопотань Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI" про закриття апеляційного провадження та про продовження строку на подання клопотання про долучення доказів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№1770/23/Д4 від 08.08.2023); вирішено розглянути апеляційну скаргу Компанії "Trans Shipping LTD." на ухвалу Господарського суду Одеської області №916/2137/23 від 12.06.2023 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначити дану справу до розгляду на 20.09.2023 о 10:30.

У судовому засіданні 20.09.2023 представник Компанії "Trans Shipping LTD." апеляційну скаргу підтримав, представник Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI" висловив заперечення проти її задоволення.

20.09.2023 до суду апеляційної інстанції надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу б/н від 19.09.2023 (вх.№1770/23/Д5 від 20.09.2023), в якій апелянт стверджує про наявність у Компанії "Trans Shipping LTD." правосуб`єктності, а також про те, що, беручи до уваги перебування спірного судна в акваторії морського порту Ізмаїл, дана справа підсудна Господарському суду Одеської області.

Крім того, у прохальній частині вищенаведеної відповіді на відзив на апеляційну скаргу б/н від 19.09.2023 (вх.№1770/23/Д5 від 20.09.2023) скаржником було заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на долучення до матеріалів справи доказів, доданих до цієї відповіді на відзив.

Відповідачем, в свою чергу, повторно було заявлено клопотання про закриття апеляційного провадження б/н від 30.08.2023 (вх.№2734/23 від 30.08.2023), в якому він також просив поновити йому процесуальний строк на подання доказу, доданого до цього клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, приписи вказаної норми передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Суд апеляційної інстанції зауважує, що апеляційний перегляд ухвали Господарського суду Одеської області №916/2137/23 від 12.06.2023 повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваної ухвали і які суд першої інстанції мав можливість дослідити та оцінити, відтак апеляційний господарський суд не вбачає підстав для залучення до матеріалів справи нових доказів, тобто тих, що з`явилися вже після прийняття вищезазначеного судового рішення. Навпаки, саме допущення можливості прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, які за відсутності поважних та об`єктивних причин не були подані до місцевого господарського суду, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, системність і послідовність у діяльності органів судової влади.

При цьому апеляційний господарський суд вбачає, що документи, які апелянт та відповідач просили долучити до матеріалів справи, взагалі були створені (оформлені) вже після постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали.

Сталий правовий висновок суду касаційної інстанції стосовно того, що відсутність існування доказів на момент прийняття судового рішення місцевим господарським судом виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції цих додаткових доказів, викладено у низці судових рішень Верховного Суду, зокрема, в постановах від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні клопотання Компанії "Trans Shipping LTD." про поновлення пропущеного процесуального строку на долучення до матеріалів справи доказів, доданих до відповіді на відзив б/н від 19.09.2023 (вх.№1770/23/Д5 від 20.09.2023), та клопотання Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI" про поновлення пропущеного процесуального строку на долучення до матеріалів справи доказу, доданого до клопотання про закриття апеляційного провадження б/н від 30.08.2023 (вх.№2734/23 від 30.08.2023), про що у судовому засіданні 20.09.2023 було постановлено відповідну протокольну ухвалу.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Реалізація фундаментального права на захист судом прав особи неможлива без утвердження комплексу необхідних умов для забезпечення кожному права на "справедливий суд" як однієї з основних конвенційних засад, встановлених пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства є чітке, юридично обґрунтоване розмежування повноважень судів. Важливим кроком на шляху до розгляду справи компетентним судом є правильне визначення юрисдикції конкретної справи, оскільки це традиційно вважається необхідною передумовою практичного втілення права на звернення до суду.

Захист прав, свобод та законних інтересів особи, гарантованих національною правовою системою та загальновизнаними міжнародними стандартами, є декларативним та малоефективним без формування усталеного та зрозумілого механізму реалізації такого захисту, що повинен сприяти належному здійсненню процесуального порядку діяльності судової гілки влади як системи найбільш авторитетних суб`єктів правозахисту.

У зазначеному контексті дотримання правових основ здійснення судочинства має фундаментальне значення для осіб, які беруть участь у судовому процесі, зокрема, під час розгляду справ господарської юрисдикції. Насамперед, до таких засад традиційно включають об`єктивність (неупередженість), компетентність та незалежність суду, законність та справедливість при розгляді справи. Зазначені процесуальні канони реалізуються виключно у випадку, коли розгляд справи здійснюється судом, якому делегувано повноваження розглянути вказану конкретну справу.

Керівні принципи, які глобально запроваджують у правову реальність сьогодення основні засади здійснення судочинства, містяться серед положень міжнародно-правових актів. Одним із таких еталонних орієнтирів є право на розгляд справи судом, встановленим законом.

Так, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року закріплюється право на розгляд справи з додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом.

Крім того, пунктом 1 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Водночас у рішенні у справі "Занд проти Австрії" ("Zand v. Austria", заява №7360/76) судом наголошено на тому, що термін "суд, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" ("Sokurenko and Strygun v. Ukraine", заяви №29458/04 та №29465/04).

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимянная проти Росії" (заява №21851/03) наголосив на тому, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак, ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Здійснення судочинства ґрунтується на загальновизнаних принципах та нормативних положеннях міжнародного права, що характеризуються субсидіарним характером їх застосування та, враховуючи міжнародні зобов`язання України, виступають частиною національного законодавства і складовими державної правової системи. Реалізація зазначених принципів насамперед забезпечується ефективною діяльністю судової гілки влади шляхом публічного та справедливого розгляду справ компетентним, незалежним та безстороннім судом, створеним на підставі закону (пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Право на розгляд справи компетентним судом, тобто тим органом судової влади, до юрисдикції якого така справа віднесена законом, відіграє роль однієї із найважливіших складових права на доступ до правосуддя, гарантією запобігання зловживання процесуальними правами.

Право особи на розгляд справи компетентним судом є юридично забезпеченою можливістю особи звернутися за захистом до суду, який законодавством наділений необхідною сукупністю повноважень щодо розгляду даної справи.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною третьою статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Отже, під час відкриття провадження для розгляду певної господарської справи виникає об`єктивна необхідність вирішення питання щодо підвідомчості та підсудності даної справи суду, тобто постає нагальна потреба у з`ясуванні того, який суд повинен її розглядати. Саме для цього у господарському процесі запроваджено питання визначення юрисдикції.

Суд апеляційної інстанції враховує, що юрисдикція є багатоаспектним явищем, зміст якого неможливо повністю розкрити, застосовуючи лише один критерій.

Серед найбільш значимих характеристик "юрисдикції" як фундаментальної правової категорії господарського процесуального права слід зазначати наступні: юрисдикція стосується здатності конкретного суду вирішувати справу; відзначається поширеністю компетенції конкретного суду на конкретну територію (судовий округ); залежна від місця виникнення обставин справи (місце відкриття провадження у справі визначає місце закінчення її розгляду); встановлюється, виходячи із правил певного виду судочинства (цивільного, кримінального, господарського, адміністративного).

Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що сторони у даній справі є іноземними юридичними особами (позивач є резидентом Республіки Маршалових островів, а відповідач - Турецької Республіки).

В силу статті 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність справ за участю іноземних осіб може бути визначено за угодою сторін.

Питання, що виникають у сфері приватноправових відносинах з іноземним елементом (хоча б один учасники правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно з Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: 1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; 2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; 3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання; 4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні; 5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців; 6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України; 7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України; 8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні; 9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України; 10) в інших випадках, визначених законами України (стаття 77 Закону України "Про міжнародне приватне право").

За умовами частини першої статті 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Таким чином, суд, отримавши позов з вимогою до юридичної особи - нерезидента, повинен перш за все визначити, чи підсудна справа за участю іноземної особи судам України на підставі норм Господарського процесуального кодексу України, Закону України "Про міжнародне приватне право" (зокрема, статей 76, 77 цього Закону) та чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені Законом України "Про міжнародне приватне право", застосовуються правила цього міжнародного договору (стаття 3 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Частиною першою статті 9 Конституції України унормовано, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В силу приписів статті 8 Закону України "Про міжнародні договори України" згода України на обов`язковість для неї міжнародного договору може надаватися шляхом підписання, ратифікації, затвердження, прийняття договору, приєднання до договору. Згода України на обов`язковість для неї міжнародного договору може надаватися й іншим шляхом, про який домовилися сторони.

Колегія суддів вбачає, що між Україною та Турецькою Республікою (резидентом якої виступає відповідач) підписано Угоду про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 (дата ратифікації - 05.07.2001; дата набуття чинності - 02.05.2004), якою передбачено, зокрема, розмежування юрисдикції судів.

Згідно зі статтею 17 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 якщо ця Угода не встановлює іншого, то суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди Договірних Сторін є компетентними, де юридична особа має орган управління чи представництво. Якщо існує угода між сторонами, суд або суди Договірних Сторін мають юрисдикцію вирішувати будь-які спори, які виникають або можуть виникнути щодо правових відносин.

Отже, вищенаведеною Угодою конкретно передбачено, що основним критерієм, за яким визначається підсудність цивільної/господарської справи національному судовому органу, виступає місцезнаходження відповідача (у тому числі його органу управління або представництва). Поряд з цим, вирішення судового спору національним судом можливе також і у випадку існування між сторонами відповідної угоди щодо розповсюдження на такий спір юрисдикції національного судового органу.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Компанія "Mega Denizcilik Ticltd STI" має місцезнаходження у Турецькій Республіці та виступає резидентом останньої, при цьому органи управління відповідача чи його представництва на території Україні не розташовані, що відповідно виключає можливість розгляду даного спору судами України.

Крім того, між сторонами відсутня як окрема угода про підсудність цієї справи судам України, так і відповідне застереження про це у договорі купівлі-продажу (купчій) №03848 від 25.08.2021.

Південно-західний апеляційний господарський суд також зауважує на тому, що предметом спору у даній справі є вимога про зобов`язання Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI" передати у власність та фактичне володіння Компанії "Trans Shipping LTD." судно т/х MEGA D, IMO 8206791, прапор Туреччини (тимчасова назва AYANA, тимчасовий прапор Камеруну). Отже, між сторонами існує спір про право на морське судно.

Опрацювавши відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.04.2023 у справі №916/1596/23 накладено арешт на морське судно, щодо якого між сторонами існує спір про право.

07.09.2011 Україною було ратифіковано Міжнародну конвенцію з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна від 10.05.1952 (далі - Брюссельська конвенція), яка регулює питання накладення арешту на морські судна за морською вимогою (дана конвенція набрала чинності для України 16.05.2012).

Статтею 7 Брюссельської конвенції передбачено, що суди країни, в якій був здійснений арешт, мають компетенцію розглядати справи по суті, якщо ці суди є компетентними на підставі внутрішнього права країни, в якій здійснено арешт.

Відповідно до частини четвертої статті 30 Господарського процесуального кодексу України спори про права на морські і повітряні судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти вирішуються господарським судом за місцем їх державної реєстрації.

Колегія суддів зазначає, що реєстрація судна в Україні полягає у внесенні відомостей про нього до Державного суднового реєстру України або Суднової книги України та отримання цим судном свідоцтва про право плавання під Державним прапором України.

При цьому з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що спірне судно не зареєстроване в Україні, натомість місцем реєстрації останнього виступає Турецька Республіка.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відсутність правових підстав для розгляду останнім даної справи, оскільки відповідний спір повинен розглядатися судом країни місцезнаходження відповідача, тобто судовим органом Турецької Республіки.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання Компанії "Mega Denizcilik Ticltd STI" про закриття апеляційного провадження б/н від 30.08.2023 (вх.№2734/23 від 30.08.2023), обґрунтованого тим, що апелянт з 19.07.2022 є ліквідованою юридичною особою та, як наслідок, не має правосуб`єктності, оскільки наявні у матеріалах справи документи, додані відповідачем до клопотання про відмову у відкритті провадження у справі, поданого до суду першої інстанції, а саме: лист Реєстратора Компаній Республіки Маршаллові Острови та повідомлення про відкликання установчих документів і ліквідацію, беручи до уваги недоведеність відповідачем того факту, що вказані документи відповідно до законодавства Республіки Маршаллові Острови виступають належними та достатніми доказами остаточного припинення юридичної особи - Компанії "Trans Shipping LTD.", не підтверджують достовірно доводи заявника про втрату апелянтом правосуб`єктності (у тому числі і процесуальної дієздатності). Зокрема, згідно з вищенаведеним повідомленням Реєстратора Компаній Республіки Маршаллові Острови установчі документи Компанії "Trans Shipping LTD." анулюються, а сама компанія ліквідується, між тим діяльність юридичної особи має бути припинена відповідно до положень законодавства Республіки Маршаллові Острови, що свідчить лише про перебування позивача у стані припинення, а не про остаточне припинення існування даної юридичної особи як суб`єкта права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене та враховуючи те, що твердження апелянта щодо порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали №916/2137/23 від 12.06.2023 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Компанії "Trans Shipping LTD." залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області №916/2137/23 від 12.06.2023 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.09.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир