РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.09.2023Справа № 910/4630/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс"

до Державної податкової служби України

про стягнення 710 793,54 грн.,

без виклику учасників справи;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової служби України про стягнення 710 793,54 грн., з яких: 595 209,79 грн. - сума основної заборгованості, 98 859,30 грн. - інфляційних втрат та 16 724,45 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 151 від 29.12.2021 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлену електричну енергію.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

25.04.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову. Так, відповідач зазначив, що ігноруючи факт ведення активних бойових дій на території Донецької області, які почалися 24.02.2022, та тимчасову окупацію її частини, позивач за період з 01.02.2022 по 31.07.2022 надавав електричну енергію на тимчасово окуповану територію в обсязі 47614 кВт/г та у зону активних дій бойових дій в обсязі 40680 кВт/г. Посилаючись на лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, відповідач наголошує, що у зв`язку із втратою контролю над приміщеннями внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, введенням воєнного стану у державі з 24.02.2022, враховуючи неможливість зняття та узгодження показників приладів обліку електричної енергії до зобов`язань між сторонами, що з 24.02.2022 слід застосовувати норми діючого законодавства України про обставини форс-мажору, внаслідок чого зобов`язання відповідача за договором не є такими, що виникли, заборгованість відсутня, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

29.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (постачальник, позивач) і Державною податковою службою України (споживач, відповідач) укладено договір № 151 про постачання електричної енергії споживачу (далі - договір) (ідентифікатор закупівлі UA-2021-10-29-011101-а).

Відповідно до п. 1.1 договору, умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - НКРЕКП).

Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору, за цим договором постачальник продає електричну енергію (електрична енергія за кодом ДК 021:2015: 09310000-5) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії в порядку та на умовах цього договору. Обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у сторін укладених в установленому порядку з оператором системи розподілу (далі - ОСР) договорів про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії, а постачальник отримує доступ до мереж та можливість продажу електричної енергії на території діяльності ОСР.

Вартість електричної енергії за договором визначається як сума очікуваної вартості цього договору та становить 3 902 192,98724190 грн. Загальна сума договору становить 3 902 192,98724190 грн. (пункт 2.3. договору).

Початком постачання електричної енергії споживачу є 01.01.2022 (п.3.1. договору).

Згідно із п.3.4. договору договірні обсяги споживання електричної енергії визначаються додатком №1 до договору.

Пунктом 5.9. договору передбачено, що споживач здійснює плату за послуги з розподілу (передачі) електричної енергії безпосередньо оператору системи, з яким споживач має діючий договір про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Відповідно до п. 13.1. договору визначено, що цей договір набирає чинності з 01.01.2022 та укладається на строк до 31 грудня 2022 року, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання взятих зобов`язань споживачем.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором в частині повної та своєчасної оплати використаної електричної енергії, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 710 793,54 грн, з яких: 595 209,79 грн - сума основної заборгованості, 98 859,30 грн - інфляційних втрат та 16 724,45 грн - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії". Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України "Про ринок електричної енергії" від 13.04.2017 № 2019-VIII.

Згідно з п.14 ч.1 ст.4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до частин 1-2 ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Відповідно до п. 3.1.1. НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії". Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника "останньої надії" визначаються у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 5.1. договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за вартістю, що визначається відповідно до механізму визначення вартості електричної енергії, наведеним у додатку 2 до договору.

Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (п.5.4. договору).

Відповідно до умов п. 5.6 договору постачальник до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим, виставляє споживачу рахунок за спожиту електричну енергію та акт купівлі-продажу електричної енергії. Постачальник підписує акт купівлі-продажу електричної енергії (у двох примірниках) за відповідний розрахунковий період та направляє споживачу його оригінал. Споживач підписує зі свого боку акти купівлі-продажу електричної енергії та направляє один примірник акта купівлі-продажу електричної енергії постачальнику до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

В цій частині суд зазначає, що періодом спірних правовідносин, за який позивачем заявлено стягнення боргу з відповідача, є: 01.02.2022-31.07.2022. Водночас матеріали справи не містять належних і достовірних доказів виконання обов`язку постачальника із щомісячного виставлення споживачу до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим, рахунків за спожиту електричну енергію та актів купівлі-продажу електричної енергії протягом усього спірного періоду.

Так, матеріалами справи підтверджується надсилання постачальником актів приймання-передачі електричної енергії, а також відповідних рахунків на оплату одним-єдиним листом, направленим на адресу відповідача засобами поштового зв`язку 19.10.2022 разом із претензією, якою позивач вимагав оплатити заборгованість. Також матеріалами справи підтверджується отримання вказаного листа відповідачем 20.10.2022. При цьому суд враховує, що надіслані позивачем акт приймання-передачі електричної енергії від 31.03.2022 та рахунок на оплату № 1612 від 31.03.2022 містили некоректну інформацію щодо обсягу та вартості спожитої відповідачем електричної енергії, які були в подальшому відкориговані лише актом коригування від 22.02.2023. Сума основної заборгованості, зазначеної у претензії, так само була визначена позивачем некоректно.

Доказів підписання та повернення підписаних примірників актів купівлі-продажу електричної енергії за кожен окремий місяць матеріали справи не містять.

Суд зауважує, що згідно з наявними у справі доказами, у спірний період з 01.02.2022-31.07.2022 постачальником було поставлено споживачеві 169 557 кВт/год на загальну суму 595 209,79 грн з ПДВ, що підтверджується наступними актами приймання-передачі електричної енергії:

- акт приймання-передачі електричної енергії від 28.02.2022, яким зафіксований обсяг використаної електричної енергії 100 819,00 кВт/год на суму 315 785,74 грн з ПДВ;

- акт приймання-передачі електричної енергії від 31.03.2022 (з урахуванням акта коригування від 22.02.2023), яким зафіксований обсяг використаної електричної енергії 20 103 кВт/год на суму 81 402,73 грн з ПДВ;

- акт приймання-передачі електричної енергії від 30.04.2022, яким зафіксований обсяг використаної електричної енергії 43 191 кВт/год на суму 174 892,57 грн з ПДВ;

- акт приймання-передачі електричної енергії від 31.05.2022, яким зафіксований обсяг використаної електричної енергії 2256 кВт/год на суму 9 135,18 грн з ПДВ;

- акт приймання-передачі електричної енергії від 30.06.2022, яким зафіксований обсяг використаної електричної енергії 174 кВт/год на суму 704,58 грн з ПДВ;

- акт приймання-передачі електричної енергії від 30.07.2022, яким зафіксований обсяг використаної електричної енергії 3014 кВт/год на суму 13 288,99 грн з ПДВ.

До кожного акта приймання-передачі електричної енергії позивачем сформовано відповідний рахунок на оплату.

Підпунктами 6, 13 пункту 6.1. договору передбачено право споживача вимагати від постачальника пояснень щодо отриманих рахунків і у випадку незгоди з порядком розрахунків або розрахунковою сумою вимагати проведення звіряння даних та/або оскаржувати їх в установленому договором та чинним законодавством порядку, а також повернути акт купівлі-продажу електричної енергії постачальнику без здійснення оплати у разі неналежного його оформлення.

Утім, висловлених споживачем конкретних заперечень чи відповідних зауважень до кожного окремого виставленого постачальником акта приймання-передачі електричної енергії або рахунку на оплати матеріали справи не містять. Таким чином, отримавши 20.10.2022 акти приймання-передачі електричної енергії за лютий-липень 2022 року разом із рахунками на оплату, відповідач не виконав власного обов`язку з підписання актів зі свого боку із поверненням одного екземпляру кожного акту на адресу постачальника, а також не здійснив вмотивованої відмови від підписання цих актів, в тому числі, не надав доказів направлення позивачу мотивованої відмови від їх підписання.

У цій частині суд зазначає, що розрахунки фактично поставленої постачальником за договором електричної енергії загальним обсягом 169 557 кВт/год повністю корелюються з відомостями, що надані АТ ДТЕК Донецькі електромережі листом від 20.02.2022 № 83/2458-вих щодо фактично розподіленої відповідачу електричної енергії у період з 01.02.2022 по 25.07.2022 (168 232 кВт/год), у сукупності з відомостями, наданими ПАТ «ДТЕК ПЕМ - ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» щодо фактично спожитої відповідачем електричної енергії у період лютий-березень 2022 року (1 325 кВт/год).

Тож за відсутності висловлених споживачем у період спірних правовідносин обґрунтованих заперечень щодо обсягів споживання по кожному акту приймання-передачі електричної енергії, виставлених позивачем, а також зважаючи на факт додаткового підтвердження обсягів фактично поставленої постачальником електричної енергії суб`єктами, що здійснювали комерційний облік відпущеної та спожитої відповідачем електричної енергії у спірний період, суд визнає доведеним факт наявності непогашеної відповідачем заборгованості за договором на суму 595 209,79 грн за фактично поставлену на умовах договору електричну енергію обсягом 169 557 кВт/год.

Суд враховує, що відповідно до п. 13.1. договору правочин був укладений на строк до 31 грудня 2022 року, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання взятих зобов`язань споживачем. При цьому незважаючи на те, що строк дії договору закінчився, доказів повної чи часткової оплати суми основного боргу відповідачем матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 595 209,79 грн є правомірною, обґрунтованою, доведеною і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З поданого позивачем матеріалів вбачається здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з обставин того, що відповідач начебто мав здійснити безумовну оплату спожитої електричної енергії за кожен окремий місяць не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем. Утім, суд зазначає про необґрунтованість доводів позивача в частині того, що відповідач повинен був здійснювати оплату електричної енергії безпосередньо в порядку пункту 4.12. Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії", а саме вносити плату не пізніше 20 числа наступного місяця.

Так, пунктом 4.12. Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Наведений пункт Постанови НКРЕКП містить пряме застереження щодо можливості встановлення сторонами у договорі інших умов розрахунків, зокрема, терміну оплати.

Так, пунктом 5.6. договору сторони погодили інший термін здійснення розрахунків відповідачем, а саме - оплата вартості обсягів споживання електроенергії здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в безготівковій формі на підставі акта купівлі-продажу електричної енергії протягом 10 банківських днів з дати надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок споживача на зазначені цілі.

В цьому аспекті суд зазначає про наявність обумовлених сторонами у договорі двох обов`язкових умов для здійснення оплати. По-перше, виставлення позивачем акту купівлі-продажу електричної енергії, відповідно до якого споживач має здійснити оплату, по-друге, надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок споживача на зазначені цілі, від моменту якого починається відлік 10 банківських днів, передбачених для здійснення оплати.

Як було встановлено, матеріали справи не містять доказів щомісячного виставлення актів приймання-передачі електричної енергії постачальником, тоді як до позовної заяви додані докази направлення на адресу відповідача таких актів одним-єдиним листом засобами поштового зв`язку лише 19.10.2022. Також матеріалами справи підтверджується отримання вказаного листа відповідачем 20.10.2022. У свою чергу, відомостей щодо фактичних дат надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок споживача для цілей оплати спожитої за договором електричної енергії жодною із сторін до матеріалів справи не надано, що позбавляє суд об`єктивної можливості перевірити і вирахувати дати можливого прострочення здійснення оплати за відповідні місяці.

Таким чином, приймаючи до уваги умови пункту 5.6. договору в частині порядку здійснення розрахунків (зокрема те, що постачальник погодився прямо узалежнити момент виникнення обов`язку споживача щодо здійснення розрахунків від факту надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок останнього, однак в подальшому взагалі не врахував цих відомостей при здійсненні розрахунку фінансової відповідальності), а також зважаючи, що позивач не надав доказів виконання власного обов`язку щодо щомісячного виставлення актів купівлі-продажу електричної енергії протягом усього спірного періоду, суд дійшов висновку про необґрунтованість, недоведеність та безпідставність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, здійсненого за період лютий-грудень 2022 року.

Водночас судом враховано, що за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи ст. 218 ГК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 11 липня 2023 року у справі № 910/18432/21.

Враховуючи наведену позицію, суд зазначає про безпідставність доводів відповідача стосовно того, що відповідні кошти взагалі не надходили з Державного бюджету на його рахунок, що начебто має повністю виключати обов`язок споживача здійснювати розрахунки за отриману електричну енергію.

Таким чином, з огляду на умови пункту 13.1. договору, а також зважаючи на те, що суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів, суд дійшов висновку, що споживач у будь-якому випадку (незважаючи на дати фактичних зарахувань коштів з Державного бюджету України на свій реєстраційний рахунок та отримання актів приймання-передачі електричної енергії й рахунків на оплату лише 20.10.2022) був зобов`язаний провести повний і остаточний розрахунок за фактично спожиту електричну енергію на суму 595 209,79 грн у термін до 31 грудня 2022 року (тобто до моменту спливу строку дії договору).

Враховуючи, що 01.01.2023 був вихідним днем, прострочення відповідача із оплати заборгованості, що виникла на підставі договору, розпочалося 02.01.2023.

Таким чином, суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановив, що арифметично правильною, доведеною та такою, що відповідає приписам законодавства є сума інфляційних втрат у розмірі 18 024,05 грн та сума 3% річних у розмірі 4 011,55 грн, а тому позовні вимоги щодо стягнення фінансової відповідальності підлягають частковому задоволенню у вказаних розмірах.

Щодо форс-мажорних обставин, суд зазначає таке.

Відповідно до п.12.1. Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, війна тощо).

Пункт 12.2. Договору передбачає, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 календарних днів з дня їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі та вжити всі можливі заходи для виконання обов`язків, передбачених договором, та для запобігання збитків.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що строк виконання зобов`язань по Договору відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. В підтвердження своєї позиції Відповідач посилається на наявність військової агресії Російської Федерації проти України, введення воєнного стану, загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, що розміщений на офіційному сайті.

В цій частині суд враховує, що у статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Також в ній визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затверджених рішенням президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 р. № 44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) це документ, за затвердженими президією Торгово-промислової палати України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим регламентом.

Відповідно до пунктів 6.1 та 6.2 вищезазначеного Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Також, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Враховуючи вищенаведене, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Таким чином, сертифікат видається заінтересованому суб`єкту господарювання на підставі його звернення, а іншого порядку засвідчення форс-мажорних обставин чинним законодавством України не визначено.

Суд відзначає, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 має загальний характер та не встановлює вплив відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання, відтак, доведення причинно-наслідкового зв`язку, яке є обов`язковим, в такому випадку покладається на відповідача.

Водночас, відповідач не надав доказів виконання умов п. 12.2. Договору щодо повідомлення позивача не пізніше ніж протягом 7 календарних днів з дня їх виникнення у письмовій формі та вжиття всіх можливих заходів для виконання обов`язків, передбачених договором, та для запобігання збитків.

При цьому в якості підтвердження листування між сторонами відповідач надав до відзиву свій лист, що датований лише 14.07.2022 (останній місяць постачання позивачем електричної енергії), в якому відповідач не повідомив ані про настання визначених форс-мажорних обставин в порядку п. 12.2. договору, ані про конкретний перелік точок комерційного обліку, використання яких неможливо споживачем, зокрема, через їхнє фактичне вибуття з-під контролю споживача. Навпаки, у цьому ж листі відповідач прямо попередив позивача про те, що відмова постачальника у постачанні електроенергії є порушенням умов договору та в умовах воєнного стану може привести до непередбачуваних наслідків, тим самим підтвердивши зі свого боку намір продовження договірних правовідносин в повному обсязі.

Тож суд не приймає доводи відповідача про те, що позивач начебто протиправно ігнорував факт ведення активних бойових дій на території Донецької області, здійснюючи постачання електричної енергії на обумовлені сторонами точки комерційного доступу. В цій частині суд враховує відсутність висловлених відповідачем заперечень у період здійсненні постачання та пряме застереження відповідача щодо недопустимості припинення постачання на підставі умов договору.

Водночас пунктом 12.3. договору сторони прямо передбачили, що несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили позбавляє відповідну сторону права посилатися на них як на такі, що унеможливлюють виконання зобов`язань за цим договором.

Відтак, твердження відповідача про те, що позовні вимоги є передчасними з причин настання форс-мажорних обставин, а саме, з початком військової агресії Російської Федерації проти України та введенням військового стану, у зв`язку з чим, строк виконання зобов`язання за договором відкладається на строк дії таких обставин, є необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 22 500 грн.

На підтвердження несення витрат на правничу допомогу позивач долучив до позовної заяви: договір про надання правничої допомоги №13/5 від 20.05.2019, підписаний між адвокатом Невструєвим Л.Б. та ТОВ «Укр Газ Ресурс», додаткову угоду №30-2/22 від 03.10.2022 до договору, детальний опис наданої професійної правничої допомоги, акт №1/30-2/22 від 24.03.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4409/10 від 23.12.2010, видане на ім`я Невструєва Л.Б.; довіреність від 02.01.2023.

Відповідно до договору про надання правової допомоги №13/5 від 20.05.2019 адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту (ТОВ «Укр Газ Ресурс»), зокрема у вигляді представництва інтересів клієнта в судах. Згідно з пунктом 6.1 договору цей договір діє до 31.12.2029.

Пунктом 1.1 додаткової угоди №30-2/22 від 03.10.2022 до договору передбачено, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту у господарському провадженні у справі про стягнення заборгованості з Державної податкової служби України перед клієнтом, що утворилась станом на дату укладання додаткової угоди.

Відповідно до пункту 1.3 додаткової угоди №30-2/22 від 03.10.2022 до договору адвокат надає правову допомогу у вигляді:

- забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта у зазначеному в п. 1.1. господарському проваджені.

- ознайомлення адвоката із документами щодо несплати Державною податковою службою України заборгованості, що утворилась на дату укладання цієї додаткової угоди.

- підготовка позовної заяви до Господарського суду міста Києва та всіх інших необхідних документів і матеріалів, що будуть необхідними під час розгляду господарської справи.

- надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу захисту інтересів, а також складення заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

- представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення судочинства, а також в інших державних органах, установах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктами 2.1 2.6 додаткової угоди №30-2/22 від 03.10.2022 до договору передбачено, що розмір погодинної ставки адвоката за надання будь-яких видів професійної правничої допомоги на рівні 2500 грн. за 1 (одну) годину. Гонорар складається з суми вартості наданої правової/правничої допомоги. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт. Факт наданої правової допомоги підтверджується актом наданих послуг. Клієнт сплачує гонорар протягом 180 днів з моменту підписання акту наданих послуг. Гонорар сплачується у безготівковому порядку на рахунок адвоката.

До позову долучений детальний опис наданої професійної правничої допомоги, підписаний адвокатом та позивачем. Згідно цього опису адвокатом були надані послуги серед яких:

- ознайомлення адвоката Невструєва Л.Б. із документами щодо несплати Державною податковою службою України заборгованості за поставлену електричну енергію - кількість годин 3; загальна сума - 7500 грн;

- підготовки та направлення адвокатського запиту - кількість годин 1,5; загальна сума 3750 грн;

- підготовки та направлення адвокатом претензії та листа - кількість годин 1,5; загальна сума 3750 грн.;

- підготовки позовної заяви до Господарського суду міста Києва що включає визначення правових норм, які регулюють відносини, судової практики, складання, підписання позову та оформлення усіх додатків до позову - кількість годин 3; загальна сума 7500 грн.

До матеріалів справи долучений акт про приймання-передачі наданих послуг №1/30-2/22 від 24.03.2023, підписаний адвокатом та позивачем. Відповідно до цього акту вартість наданих адвокатом правничих послуг дорівнює 22 500 грн.

Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п.79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п.33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даній справі суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов до висновку не присуджувати позивачу всі його заявлені до стягнення витрати на професійну правову допомогу.

Так, позовна заява та розрахунок позовних вимог містять помилки, кількість часу і, відповідно вартість послуг, зі складання адвокатських запитів і позовної заяви завищені, підготовка позову вже включає ознайомлення адвоката з документами, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Враховуючи викладене, а також з огляду на часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача підлягають витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Решта витрат на професійну правничу допомогу залишається на позивачеві.

Радою Суддів України затверджено Рішення № 23 від 05.08.2022 "Про затвердження рекомендацій щодо роботи судів в умовах воєнного стану" відповідно до якого, у керівників організацій, установ, підприємств та інших роботодавців має бути відпрацьований чіткий та зрозумілий алгоритм дій на випадок повітряної тривоги або інших сповіщень про небезпеку, які надходять від органів управління цивільного захисту, а у разі відсутності поблизу відповідних захисних споруд чи неможливості забезпечити надійний захист працівників у робочих приміщеннях, приймати рішення стосовно переведення працівників на дистанційну форму роботи.

З урахуванням Рішення Ради Суддів України № 23 від 05.08.2022, інтенсивністю повітряних тривог у місті Києві протягом квітня - вересня 2023 року та загрозою ракетних ударів, судді та працівники суду змушені припиняти робочий процес та слідкувати у найближче укриття, яке розташоване за адресою: бульвар Тараса Шевченка, станція метро «Університет».

Враховуючи викладене, це значним чином вносить корективи у роботу суду та вищевказане впливає на дотримання строків під час розгляду справ у Господарському суді міста Києва.

Отже, беручи до уваги особливості режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці та вищезазначені обставини, повний текст судового рішення по справі № 910/4630/23 виготовлено 18.09.2023.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної податкової служби України (Україна, 04053, місто Київ, Львівська площа, будинок 8, ідентифікаційний код 43005393) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (Україна, 04070, місто Київ, вулиця Сагайдачного Петра, будинок 25, ідентифікаційний код: 41427817) основну заборгованість в розмірі 595 209,79 грн., інфляційні втрати в розмірі 18 024,05 грн., 3% річних у розмірі 4 011,55 грн., витрати зі сплати судового збору в розмірі 9 258,68 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18.09.2023.

Суддя І.В. Приходько