ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року м.Дніпро Справа № 912/270/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач),

суддів: Коваль Л.А., Чередко А.Є.

розглянувши апеляційні скарги Олександрійської міської ради та фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Андрійовича на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 (суддя Закурін М. К.)

у справі № 912/270/23

за позовом Олександрійської міської ради, м.Олександрія Кіровоградської області

до фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Андрійовича, м.Олександрія Кіровоградської області

про стягнення 76 892,87 грн

ВСТАНОВИВ:

Олександрійська міська рада звернулася з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Маркова Д.А. безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 76 892,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач володіє правами та обов`язками забудовника недобудованого майна матеріальної бази, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Героїв Сталінграду, б. 28; та складається з: цеху технічного обслуговування-складу, літера А; боксу для автомобілів, літера Б; збиральної, літера В; киснево-наповнювальної станції, літера Г; будівлі охорони, літера Д; гаражу, літера Е. Майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,6061 га, яка має кадастровий номер :12:591:0016 та нормативно-грошову оцінку за 2022 рік у розмірі 1221906,79 грн, за 2023 рік 1405192,81 грн. Проте користуючись земельною ділянкою Відповідач не сплачував за неї у період з 21.02.2022 по 28.02.2023 орендну плату виходячи із її ставки 6 %, у зв`язку з чим набув 76892,87 грн без достатньої правової підстави.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Андрійовича на користь Олександрійської міської ради 24 845,44 грн коштів збережених без достатньої правової підстави та 867,20 грн. компенсації по сплаті судового збору. В іншій частині позову у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням Олександрійською міською радою подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі № 912/270/23 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Олександрійська міська рада вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права. Судом першої інстанції застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. В рішенні зазначено, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:591:0016 за Олександрійською міською радою здійснена лише 07.11.2022, а тому, саме з наступного дня вона набула статусу об`єкта цивільних прав. Як наслідок, суд першої інстанції вважає, що вимоги про стягнення 52 047,43 грн. (76 892,87 грн. - 24 845,44 грн.) є безпідставними, оскільки у період з 21.02.2022 по 07.11.2022 спірна земельна ділянка не набула статусу об`єкта цивільних прав та відповідач не був її фактичним користувачем. Разом з тим Верховний Суд неодноразово зазначав, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації у Державному земельному кадастрі. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.01.2023 № НВ-023 вбачається, що 21.02.2022 проведено державну реєстрацію земельної ділянки, загальною площею 0,6061 га, кадастровий номер :12:591:0016. Таким чином, з моменту визнання за Марковим Д.А. прав та обов`язків забудовника на матеріальну базу яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ФОП Марков Д.А. з 21.02.2022 використовує земельну ділянку площею 0,6061 га, кадастровий номер :12:591:0016, що належить до земель комунальної власності Олександрійської територіальної громади в особі територіальної громади в ocoбi Олександрійської міської ради.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Олександрійської міської ради на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Фізичною особою - підприємцем Марковим Дмитром Андрійовичем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі № 912/270/23 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.08.1998 універсальна товарна біржа "Інкопмарк-компакт" продала ОСОБА_1 , належну продавцю на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради народних депутатів від 18.08.1998 за №489, недобудовану матеріальну базу, що знаходиться по АДРЕСА_1 . На підставі державного акту на право постійного користування землею від 30.11.1998 серія КР ОСОБА_1 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,6061 га, розташовану на території Олександрійської міської ради, для обслуговування будівель і споруд. ОСОБА_1 , здійснював будівництво матеріальної бази у відповідності до норм діючого на той час законодавства, але не ввів його в експлуатацію та не здійснив державну реєстрацію, хоча майнові (речові) права на об`єкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації, новостворене нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію. ОСОБА_2 , є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_1 . Законодавством передбачено, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Рішенням Олександрійської міської ради № 336 від 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із з землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для обслуговування будівель і споруд площею 0,6061 га за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачем були замовлені та оплачені власним коштом роботи щодо виготовлення технічної документації, із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В подальшому відповідач неодноразово звертався до спеціалістів відділу земельних ресурсів Олександрійської міської ради щодо реєстрації, на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду по цивільній справі № 398/2153/19 від 28.10.2019, права постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Проте в реєстрації було відмовлено, у зв`язку з тим, що в ст. 92 Земельного кодексу України не передбачено право постійного користування земельною ділянкою для фізичних осіб. Зазначене унеможливлює подальшу реалізацію наданого відповідачу Олександрійським міськрайонним судом по цивільній справі №398/2153/19, права забудовника та не дає змоги на законних підставах вчиняти будь які дії по введенню в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Об`єднано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі № 912/270/23 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Олександрійської міської ради на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23.

Олександрійською міською радою подано відзив на апеляційне скаргу ОСОБА_2 в якому зазначає, що вимоги апеляційної скарги ФОП Маркова А.В. є такими, що не підлягають задоволенню. Стаття 92 Земельного кодексу України визначає категорії осіб, які можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності. У відповідності до наведеної норми Відповідач, в тому числі як фізична особа та/або фізична особа - підприємець не є суб`єктом, який може набувати право постійного користування землею, а отже до Відповідача не може перейти право постійного землекористування на аналогічних підставах попереднього землекористувача, тому Відповідач має право набути право користування на земельну ділянку лише на умовах оренди, з єдиною можливою формою здійснення плати за землю - орендною платою. Водночас, у випадку належного оформлення Відповідачем права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :12:591:0016, загальною площею 0,6061 га по АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (як цього вимагає ПК та ЗК України), відповідач матиме законну (об`єктивну) можливість завершити оформлення речових прав на збудоване нерухоме майна, що розташоване на такій земельній ділянці. З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що за ФОП Марковим Д.А. не зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.10.2019 у справі № 398/2153/19 визнано за ОСОБА_2 права та обов`язки забудовника на матеріальну базу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та складається з: цеху технічного обслуговування-складу, літера А; боксу для автомобілів, літера Б; вбиральні, літера В; киснево-наповнювальної станції, літера Г; будівлі охорони, літера Д; гаражу, літера Е, в порядку спадкування від умерлого ОСОБА_1 .

Вказаним рішенням було встановлено, що об`єкти нерухомого майна матеріальна база є незавершеним будівництвом та не введені в експлуатацію.

Згідно технічного паспорта матеріальна база знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; та складається з: цеху технічного обслуговування-складу, літера А; боксу для автомобілів, літера Б; вбиральні, літера В; киснево-наповнювальної станції, літера Г; будівлі охорони, літера Д; гаражу, літера Е.

Земельна ділянка за вказаною адресою надавалася у постійне користування ОСОБА_1 під розміщення недобудованої бази за державним актом КР № 12 від 30.11.1998.

Рішенням Олександрійської міської ради № 485 від 27.04.2018 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою по вул. Героїв Сталінграда право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,6061 га, за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування будівель і споруд ОСОБА_1 припинено, державний акт КР № 12 від 30.11.1998 визнано таким, що втратив чинність.

Рішенням Олександрійської міської ради № 336 від 26.11.2021 «Про оренду земельних ділянок» надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для обслуговування будівель і споруд площею 0,6061 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходилася у користуванні ОСОБА_1 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії КР №12 від 30.11.1998. Встановлено, що площа вищевказаної земельної ділянки буде визначена після встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки. ОСОБА_2 необхідно протягом 6 місяців оформити технічні документи по визначенню меж земельної ділянки та вжити заходи щодо оформлення речових прав на право користування земельною ділянкою.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 було замовлено та оплачено роботи щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,6061 га, у т.ч. 0,6061 га землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.01.2023 № НВ-023 земельна ділянка загальною площею 0,6061 га за адресою: АДРЕСА_1 ; з кадастровим номером :12:591:0016 (форма власності комунальна); цільове призначенням земельної ділянки 12.08 для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій зареєстрована 21.02.2022.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 314785281 від 10.11.2022 державна реєстрація припинення права постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування номер 485 від 27.04.2018 проведена 07.11.2022.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 314782095 від 10.11.2022 власником земельної ділянки з кадастровим номером :12:591:0016 є Олександрійська міська рада. Відповідне право власності зареєстроване 07.11.2022.

Проте, як зазначає позивач, відповідачем не укладено договір оренди на вказану земельну ділянку, на якій знаходиться майно, належне відповідачу та не сплачує орендну плату, у зв`язку з чим втрати бюджету складають 76 892,87 грн, виходячи з 6 % ставки орендної плати по відношенню до нормативно-грошової оцінки за 2022 та 2023 рік.

Несплата відповідачем орендної плати у розмірі 76 892,87 грн. і стала причиною виникнення спору.

Щодо викладених обставин колегія зазначає наступне.

За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

За змістом статті 144 Конституції України, статей 12, 122 Земельного кодексу України, до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань про надання у користування земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122- 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.10.2019 у справі № 398/2153/19 визнано за ОСОБА_2 права та обов`язки забудовника на матеріальну базу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та складається з: цеху технічного обслуговування-складу, літера А; боксу для автомобілів, літера Б; вбиральні, літера В; киснево-наповнювальної станції, літера Г; будівлі охорони, літера Д; гаражу, літера Е, в порядку спадкування від умерлого ОСОБА_1 .

Рішенням Олександрійської міської ради № 485 від 27.04.2018 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою по вул. Героїв Сталінграда право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,6061 га, за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування будівель і споруд ОСОБА_1 припинено, державний акт КР № 12 від 30.11.1998 визнано таким, що втратив чинність.

На підставі вказаного рішення 07.11.2022 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 314785281 від 10.11.2022 запис про державну реєстрацію припинення права постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування номер 485 від 27.04.2018.

Вказане рішення органу місцевого самоврядування відповідачем не оскаржувалося, а тому з моменту визнання за ОСОБА_2 прав та обов`язків забудовника на матеріальну базу, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у відповідача виник обов`язок на оформлення права землекористування цією земельною ділянкою у встановленому законом порядку, у тому числі шляхом укладення договору оренди із власником земельної ділянки.

Доказів укладення договору оренди та сплати орендної плати за користування земельною ділянкою в матеріали справи не надано.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19 неодноразово зазначалося, що оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

Отже фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.08.1998 ОСОБА_1 , було придбано належну продавцю на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради народних депутатів від 18.08.1998 року за №489, недобудовану матеріальну базу, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.10.2019 у справі № 398/2153/19 визнано за ОСОБА_2 права та обов`язки забудовника на матеріальну базу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням було встановлено, що об`єкти нерухомого майна матеріальна база є незавершеним будівництвом та не введені в експлуатацію.

В матеріалах справи відсутні докази реєстрації права власності за відповідачем на об`єкти нерухомого майна.

Разом з тим, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які є загальними щодо даної категорії спорів та наведені у тому числі у постанові від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Сам по собі факт державної реєстрації без наявності відповідних правових підстав передбачених законодавством, не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна (постанова Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №904/7603/21).

Таким чином з моменту визнання за ОСОБА_2 прав та обов`язків забудовника на матеріальну базу, останній фактично використовує земельну ділянку надану під обслуговування будівель та споруд зазначеної недобудованої матеріальної бази.

21.02.2022 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,6061 га за адресою: АДРЕСА_1 ; з кадастровим номером :12:591:0016 (форма власності комунальна), що підтверджується Витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.01.2023 № НВ-023.

Отже відповідач у період з 21.02.2022 по 28.02.2023 користувався земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти матеріальної бази, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування нею, тобто останній є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 вказувала, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Окрім того в постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала, що у разі неоформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди, внаслідок чого її власник недоотримує дохід у вигляді орендної плати, за своїм змістом є кондикційними.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №221 від 07.07.2021 "Про місцеві податки і збори" було затверджено Положення про справляння місцевих податків та зборів на території Олександрійської територіальної громади», згідно якого встановлено, що ставки податку (орендної плати) за земельні ділянки з цільовим призначенням 12.08 «Для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій» встановлюється у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НВ-022 від 14.11.2022 та № НВ-023 від 20.01.2023 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :12:591:0016 складає 1221906,79 грн та 1405192,81 грн. відповідно.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, з урахуванням розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки та встановлених рішенням ради розмірів відсотків, які застосовуються при розрахунку плати за землю, дійшов висновку, що розрахунок здійснено правильно. Проте визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 24 845,44 грн. безпідставно збережених коштів за період 08.11.2022 до 28.02.2023, оскільки державна реєстрація припинення права постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , була проведена 07.11.2022.

Разом з тим колегія зазначає, що рішенням суду, у тому числі було встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у якості суб`єкта господарської діяльності, йому належать права та обов`язки забудовника незавершеного будівництва, функціональним призначенням якого є використання у господарській діяльності, він являється фактичним користувачем незавершеного будівництва у якості суб`єкта господарської діяльності. Окрім того судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розміщене незавершене будівництво Відповідача, є сформованим об`єктом цивільних прав, оскільки має кадастровий номер, у тому числі площу та адресу місцезнаходження.

При цьому матеріалами справи підтверджується, що права та обов`язки забудовника на матеріальну базу за відповідачем було визнано рішенням суду у справі №398/2153/19 від 28.10.2019. Тобто саме з прийняття судом рішення про визнання таких прав за відповідачем, останній є фактичним користувачем земельної ділянки, яка надавалась під обслуговування вказаної бази.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення в частині визначення періоду за який стягується сума безпідставно збережених коштів прийнято місцевим господарським судом з неповним з`ясуванням обставин справи, з огляду на що вбачаються підстави для його зміни у відповідній частині та стягнення з відповідача 76 892,87 грн. за період користування земельною ділянкою з 21.02.2022 по 28.02.2023.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 колегія зазначає наступне.

Як вже було зазначено раніше частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Олександрійської міської ради № 485 від 27.04.2018 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою по вул. Героїв Сталінграда право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,6061 га, за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування будівель і споруд ОСОБА_1 припинено, державний акт КР № 12 від 30.11.1998 визнано таким, що втратив чинність.

07.11.2022 було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права та припинено право постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування номер 485 від 27.04.2018.

ОСОБА_2 не надано доказів оскарження рішення Олександрійської міської ради № 485 від 27.04.2018 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою по вул. Героїв Сталінграда, яким було припинено право постійного користування.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №32/563 зазначала, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом укладення відповідного договору оренди. Тобто прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про передачу в користування (оренду) земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є необхідною умовою для передачі такої земельної ділянки в оренду.

Олександрійською міською радою не приймалось відповідне рішення щодо передачі відповідачу в оренду земельної ділянки, на якій знаходиться незавершене будівництво.

Отже апелянтом не спростовано висновків суду щодо наявності підстав для стягнення з останнього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахованої за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Олександрійської міської ради задовольнити частково, змінивши рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 шляхом викладення резолютивної частини в наступній редакції: Позовні вимоги задовольнити. Стягнути з фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Андрійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Олександрійської міської ради (28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, проспект Соборний, буд. 59; ідентифікаційний код 33423535) 76 892,87 грн збережених без достатньої правової підстави та 2 684,00 грн компенсації по сплаті судового збору.

З огляду на приписи ч.ч. 1, 4 ст. 129 ГПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн, а витрати відповідача за подання апеляційної скарги залишити за ним.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Олександрійської міської ради на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.03.2023 у справі №912/270/23 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити. Стягнути з фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Андрійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Олександрійської міської ради (28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, проспект Соборний, буд. 59; ідентифікаційний код 33423535) 76 892,87 грн збережених без достатньої правової підстави та 2 684,00 грн компенсації по сплаті судового збору.»

Стягнути з фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Андрійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Олександрійської міської ради (28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, проспект Соборний, буд. 59; ідентифікаційний код 33423535) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити господарському суду Кіровоградської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є.Чередко

Суддя Л.А.Коваль