РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.09.2023Справа № 910/4938/23

Суддя Господарського суду міста Києва Приходько І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ"

до Державної казначейської служби України

про відшкодування немайнової шкоди у розмірі 50 000,00 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної казначейської служби України про відшкодування немайнової шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Державна казначейська служба України відмовила в проведенні службового розслідування у зв`язку з неналежним виконанням рішення Господарський суд Запорізької області від 15.11.2016 у справі №908/2300/16, тим самим завдала позивачеві немайнову шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

26.04.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.11.2016 року у справі №908/2300/16, яке набрало законної сили 22.03.2017 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» 864,00 грн шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій Запорізької митниці Державної фіскальної служби.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду 22.03.2017 року рішення Господарського суду Запорізької області від 15.11.2016 року у справі №908/2300/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2017 року постанову Донецького апеляційного господарського суду 22.03.2017 року у справі №908/2300/16 залишено без змін.

02.08.2017 Господарським судом Запорізької області видано відповідний наказ у справі №908/2300/16.

Позивач зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 15.11.2016 року у справі №908/2300/16 не було своєчасно виконано, у зв`язку з чим він звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовом про присудження компенсації за порушення права на виконання рішення в розумний строк. Обґрунтовуючи поданий позов, ТОВ «Технохімреагент» посилалося на те, що виданий Господарським судом Запорізької області наказ фактично не був виконаний і перерахування коштів взагалі не відбулось, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідачів суми немайнової шкоди в розмірі 120 000,00 грн, завданої діями відповідача, які перешкоджають виконанню рішення Господарського суду Запорізької області від 15.11.2016 року. Цей позов був переданий за підсудністю та розглядався Господарським судом міста Києва в межах провадження у справі № 908/1849/22.

За доводами позивача, під час розгляду справи № 908/1849/22 представник Державної казначейської служби України подав до суду копію квитанції 0.0.916654602.1 від 15.12.2017 року із призначенням платежу: «судовий наказ №908/2300/16 про відшкодування шкоди заподіяної Зап. Митницею від УДКСУ у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області через ОСОБА_1.».

Позивач наголошує на тому, що зі змісту призначення платежу у квитанції 0.0.916654602.1 від 15.12.2017 виходить, що рішення Господарського суду Запорізької області від 15.11.2016 року виконано неналежним чином. Зокрема, не було стягнуто з Державного бюджету України шкоду, заподіяну внаслідок неправомірних дій Запорізької митниці, тоді як службовець УДКСУ у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_1. виконала судовий наказ шляхом сплати коштів готівкою через недержавний банк, тобто на власний розсуд змінила спосіб та порядок виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Технохімреагент» звернулося до Державної казначейської служби України зі скаргою від 24.01.2023, в якій зазначило, що вважає дії ОСОБА_1 неправомірними, а також пропонує провести службове розслідування з питання появи готівки в Управлінні Державної казначейської служби України у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області.

Матеріалами справи підтверджується, що листом від 20.02.2023 № 5-06-06/3002 Державна казначейська служба України надала відповідь ТОВ «Технохімреагент», в якій поінформувало останнього про те, що підстав для проведення службового розслідування не виявлено. Окремо відповідач зазначив, що події стосовно яких подано скаргу, відбувалися у 2017 році, а відповідно до наданого Управлінням витягу з протоколу засідання Експертно-перевірної комісії Державного архіву Запорізької області від 20.08.2021 № 9, документи Управління не внесені до Національного архівного фонду, вилучені для знищення за 2017 рік.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами, які розглядаються у межах провадження у справі № 910/4938/23, позивач наголосив, що предметом цього позову є відшкодування шкоди, заподіяної відмовою Державної казначейської служби України в проведенні службового розслідування. Розмір такої шкоди позивач оцінює у 50 000 грн, посилаючись на відсутність в Україні нормативної методики визначення розміру відшкодування немайнової шкоди, та керуючись за таких обставин практикою Європейського суду з прав людини.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, цими правовими нормами передбачено, зокрема, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) відповідача, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою за заподіянням шкоди є основним предметом доказування, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). Аналогічні висновки щодо питання особливостей деліктної відповідальності органів державної влади та застосування положень ст. 1176 ЦК України містяться у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі №6-501цс17 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц.

Отже, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння позивачеві моральної шкоди у цій справі необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою), у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

В цій частині суд зазначає, що в основу обґрунтування законності позовних вимог позивач поклав власні твердження про те, що службовець УДКСУ у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_1. начебто присвоїла владні повноваження і замість суду на власний розсуд змінила спосіб та порядок виконання судового рішення; ініціювала платіжну операцію шляхом внесення готівки до недержавного банку, а також використала готівку, якої, за доводами позивача, в управліннях казначейства не повинно бути.

Суд зазначає, що наведені доводи є виключно міркуваннями й припущеннями позивача, які не підтверджені достатніми, допустимими, вірогідними й достовірними доказами.

Водночас суд наголошує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність доводів позивача, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях та особистих міркуваннях, однак не підтверджені достатніми доказами. При цьому позивач так само не надав доказів на підтвердження приниження власної ділової репутації діями відповідача, пов`язаними з відмовою у висловленій позивачем пропозиції щодо проведення службового розслідування.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач взагалі не обґрунтував розмір заявленої до стягнення моральної шкоди, не вказав, чим керувався при визначенні конкретної суми в 50 000 грн, не повідомив яким чином оцінювався обсяг та характер заявленої немайнової шкоди. Посилання позивача на те, що Європейський суд з прав людини при вирішенні окремих справ присуджує до відшкодування суми від трьох до десяти тисяч євро, не можуть вважатися обґрунтованими та розумними, в тому числі враховуючи той факт, що позивач вказує на обставини неналежного виконання судового рішення на суму 864,00 грн., що станом на дату набрання законної сили рішенням у справі № 908/2300/16 складало лише близько 30 євро.

Суд звертає увагу, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц).

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади судовий збір не справляється, питання розподілу судових витрат у цій справі судом не розглядається.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Радою Суддів України затверджено Рішення № 23 від 05.08.2022 "Про затвердження рекомендацій щодо роботи судів в умовах воєнного стану" відповідно до якого, у керівників організацій, установ, підприємств та інших роботодавців має бути відпрацьований чіткий та зрозумілий алгоритм дій на випадок повітряної тривоги або інших сповіщень про небезпеку, які надходять від органів управління цивільного захисту, а у разі відсутності поблизу відповідних захисних споруд чи неможливості забезпечити надійний захист працівників у робочих приміщеннях, приймати рішення стосовно переведення працівників на дистанційну форму роботи.

З урахуванням Рішення Ради Суддів України № 23 від 05.08.2022, інтенсивністю повітряних тривог у місті Києві протягом квітня-серпня 2023 року та загрозою ракетних ударів, судді та працівники суду змушені припиняти робочий процес та слідкувати у найближче укриття, яке розташоване за адресою: бульвар Тараса Шевченка, станція метро «Університет».

Враховуючи викладене, це значним чином вносить корективи у роботу суду та вищевказане впливає на дотримання строків під час розгляду справ у Господарському суді міста Києва.

Отже, беручи до уваги особливості режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці та вищезазначені обставини, повний текст судового рішення по справі № № 910/4938/23 виготовлено 06.09.2023.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.09.2023.

Суддя І.В. Приходько