ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року Справа № 903/492/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є.

судді Мельника О.В.

секретар судового засідання Новосельська О.В.

за участю представників:

позивача: Галушка Г.М. адвокат

відповідача: не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни на рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 у справі №903/492/23 (суддя Кравчук А.М., м.Луцьк, повний текст складено 27.06.2023)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферозіт"

до фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни

про стягнення 327 382 грн 45 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферозіт" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до підприємця Більської Марти Остапівни про стягнення 327 382 грн. 45 коп., з яких: 195 806 грн. 02 коп. основного боргу, 48 768 грн. 81 коп. пені, 13 140 грн. 65 коп. інфляційних втрат, 39 161 грн. 20 коп. штрафу, 30 505 грн. 77 коп. 28% річних та судових витрат по справі.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 року по справі №903/492/23 позов задоволено. Стягнуто з підприємця Більської Марти Остапівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ферозіт - 195 806 грн. 02 коп. основного боргу, 48 768 грн. 81 коп. пені, 13 140 грн. 65 коп. інфляційних втрат, 39 161 грн. 20 коп. штрафу, 30 505 грн. 77 коп. 28% річних та 4 910 грн. 74 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 332 293 грн. 19 коп.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням Фізична особа-підприємець Більська Марта Остапівни звернулась до суду з апеляційної скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 року № 903/492/23 та відмовити в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» до підприємця Більської Марти Остапівни про стягнення 327 382 грн. 45 коп.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач підтверджує, що адреса: вул. Рівненська, буд. 25В, кв. 84, м. Луцьк є місцем її реєстрації та підтверджує, що ухвала суду від 24.05.2023 року про відкриття провадження у даній справі не була нею отримана, а відповідно вона не було обізнана про розгляд такої справи судом та відповідно не змогла скористатись своїм правом на подання відзиву на пред`явлений до неї позов.

Причиною, по якій відповідачу не було відомо про надсилання на її адресу ухвали суду від 24.05.2023 року про відкриття провадження у даній справі є порушення працівниками поштового зв`язку Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, які передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень. Таким, чином відповідач був позбавлений права участі у суді щодо розгляду даної справи.

Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідач не заперечує наявність основного боргу в сумі 195 806 грн. 02 коп., однак при цьому вважає штрафні санкції в розмірі 131 576,43 грн. надмірними, оскільки дані санкції становлять 67,2 % від основної суми заборгованості. Крім того, на думку відповідача врахуванню в даному випадку підлягає та обставина, що між сторонами у даній справі наявні сталі господарські відносини. Підприємець Більська М.О. є постійним клієнтом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт», що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Ухвалою суду від 15.08.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни на рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 у справі №903/492/23 та розгляд апеляційної скарги призначено на 06 вересня 2023 року.

22 серпня 2023 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» надійшов відзив в якому просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 року у справі № 903/492/23 залишити без змін, апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 року у справі № 903/492/23 залишити без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні 06.09.2023 року заперечив доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення. Просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання 06.09.2023 фізична особа-підприємець Більської Марти Остапівни свого представника не направила, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином засобами електронного зв`язку через свого представника адвоката Бугайова А.О., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа - ухвали суду від 15.08.2023 року до «Електронного кабінету» вказаного представника відповідача (а.с. 117), причини неявки представника суду не повідомила.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни та її представника адвоката Бугайова А.О..

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» в судовому засіданні 06.09.2023, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 у справі №903/492/23 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2022 між ТОВ Ферозіт (постачальник) та підприємцем Більською М.О. (покупець) укладено договір №РЕ/ВО/0021/22 поставки товарів (а.с. 24-25).

Згідно умов п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця будівельні матеріали для використання у господарській діяльності, а покупець прийняти товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Асортимент товару, його кількість, дата поставки і ціна визначається згідно видаткових накладних. Ціна на кожну поставку визначається у накладній (п 1.2 договору).

Згідно п.4.1 договору, форма оплати: протягом 30-ти календарних днів від дати отримання товару уповноваженою особою покупця.

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 договору, у випадку порушення строків оплати, винна сторона сплачує іншій пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. У випадку прострочення оплати поставленого товару більше ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості товару.

Згідно п.5.5 договору, за прострочення оплати покупець сплачує постачальнику 28% річних від простроченої суми.

Спеціальна позовна давність щодо стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів річних, втрат від інфляції) встановлюється в три роки (п. 5.6 договору).

Згідно п.7.1 договір вступає в дію з дати підписання і діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків, нарахування пені, штрафу, процентів річних, інфляційних втрат до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

На виконання умов договору позивачем за період з 24.08.2022 по 29.09.2022 поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 195 806 грн. 02 коп., що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними: №ВО000002074 від 24.08.2022 на суму 1295,25 грн.; №ВО000002081 від 25.08.2022 на суму 7865,10 грн.; №ВО000002107 від 26.08.2022 на суму 10602,00 грн.; №ВО000002112 від 26.08.2022 на суму 542,50 грн.; №ВО000002126 від 29.08.2022 на суму 1797,00 грн.; №ВО000002135 від 29.08.2022 на суму 4859,25 грн.; №ВО000002136 від 29.08.2022 на суму 3720,00 грн.; №ВО000002146 від 30.08.2022 на суму 5460,76 грн.; №ВО000002186 від 31.08.2022 на суму 7008,17 грн.; №ВО000002187 від 31.08.2022 на суму 4764,50 грн.; №ВО000002352 від 14.09.2022 на суму 106362,38 грн.; №ВО000002353 від 14.09.2022 на суму 14980,81 грн.; №ВО000002374 від 15.09.2022 на суму 16343,86 грн.; №ВО000002533 від 28.09.2022 на суму 1474,32 грн.; №ВО000002536 від 28.09.2022 на суму 3456,75 грн.; №ВО000002567 від 29.09.2022 на суму 6947,68 грн.; актом звірки взаєморозрахунків (а.с. 26-42).

У листі від 10.01.2023 №10/01 відповідач визнав борг в сумі 195 806 грн. 02 коп. та зазначає, що отримані матеріали направлені на об`єкти та проінформувала, що вся сума заборгованості, яка надійде від замовників буде в першочерговому порядку направлятися на погашення боргу перед ТОВ «Ферозіт» (а.с. 43).

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по оплаті поставленого товару не виконав і допустив прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 48 768,81 грн., інфляційне збільшення суми боргу за період з 24.09.2022 р. по 02.05,2023 р. в розмірі 13 140,65 грн., за період з 24.09.2022 р. по 02.05.2023 р. штраф в розмірі 39 161,204 грн. та 28% річних від простроченої суми боргу за період з 24.09.2022 р. по 02.05.2023 р., що складає 30 505,77 грн.

Враховуючи вищевикладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферозіт" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до підприємця Більської Марти Остапівни про стягнення 327 382 грн. 45 коп., з яких: 195 806 грн. 02 коп. основного боргу, 48 768 грн. 81 коп. пені, 13 140 грн. 65 коп. інфляційних втрат, 39 161 грн. 20 коп. штрафу, 30 505 грн. 77 коп. 28% річних.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договорів поставки, позивач поставив відповідачеві товар, що підтверджується видатковими накладними: №ВО000002074 від 24.08.2022 на суму 1295,25 грн.; №ВО000002081 від 25.08.2022 на суму 7865,10 грн.; №ВО000002107 від 26.08.2022 на суму 10602,00 грн.; №ВО000002112 від 26.08.2022 на суму 542,50 грн.; №ВО000002126 від 29.08.2022 на суму 1797,00 грн.; №ВО000002135 від 29.08.2022 на суму 4859,25 грн.; №ВО000002136 від 29.08.2022 на суму 3720,00 грн.; №ВО000002146 від 30.08.2022 на суму 5460,76 грн.; №ВО000002186 від 31.08.2022 на суму 7008,17 грн.; №ВО000002187 від 31.08.2022 на суму 4764,50 грн.; №ВО000002352 від 14.09.2022 на суму 106362,38 грн.; №ВО000002353 від 14.09.2022 на суму 14980,81 грн.; №ВО000002374 від 15.09.2022 на суму 16343,86 грн.; №ВО000002533 від 28.09.2022 на суму 1474,32 грн.; №ВО000002536 від 28.09.2022 на суму 3456,75 грн.; №ВО000002567 від 29.09.2022 на суму 6947,68 грн.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов`язання згідно умов договору виконав у повному обсязі та належним чином, поставивши відповідачу за договорами поставки товар на 195 806 грн. 02 коп.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Згідно п.4.1 договору, форма оплати: протягом 30-ти календарних днів від дати отримання товару уповноваженою особою покупця.

Проте, у порушення умов договору, відповідач отриманий товар не оплатив, що також підтверджується листом відповідача від 10.01.2023 №10/01 в якому останній визнає заборгованість в сумі 195 806 грн. 02 коп., а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 195 806 грн. 02 коп. заборгованості за вищевказаними договорами поставки.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок включаються й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сплата відсотків річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 5.5 договору за прострочення оплати покупець сплачує постачальнику 28% річних від простроченої суми. Спеціальна позовна давність щодо стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів річних, втрат від інфляції) встановлюється в три роки (п.5.6 договору).

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача згідно арифметично правильного розрахунку 13 140 грн. 65 коп. інфляційних втрат за період з 24.09.2022 р. по 02.05,2023 р. та 28% річних від простроченої суми боргу за період з 24.09.2022 р. по 02.05.2023 р. що складає 30 505 грн. 77 коп.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розрахунки інфляційних втрат, здійснені позивачем відповідають Рекомендаціям відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 №62-97р та відповідній судовій практиці з цього питання. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Нормами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом частини 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно п.п. 5.2, 5.3 договору у випадку порушення строків оплати, винна сторона сплачує іншій пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. У випадку прострочення оплати поставленого товару більше ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості товару.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки судом встановлений факт порушення відповідачем зобов`язань по оплаті отриманого товару у передбачені договором поставки строки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача пені в сумі 48 768 грн. 81 коп. та штрафу в розмірі 39 161,204 грн. за період з 24.09.2022 р. по 02.05.2023 р..

Щодо доводів апелянта про необхідність зменшення розміру пені, інфляційних втрат, штрафу, 28% річних, оскільки вказані нарахування становлять 67,2% від основної суми заборгованості, колегія суддів колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 233 ГК України передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. Водночас, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з приписами частини 3 статті 551 ЦК України, право суду щодо зменшення розміру неустойки розширено: розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи, тощо.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 №902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18).

При цьому слід враховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 р., про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19).

Як вже зазначалося, в договорі №РЕ/ВО/0021/22 поставки товарів від 04.01.2022 року сторони обумовили, що у випадку порушення строків оплати, винна сторона сплачує іншій пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. У випадку прострочення оплати поставленого товару більше ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості товару. За прострочення оплати покупець сплачує постачальнику 28% річних від простроченої суми. Спеціальна позовна давність щодо стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів річних, втрат від інфляції) встановлюється в три роки. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що загальний розмір пені, інфляційних втрат, штрафу, 28% річних в розмірі 131 576,43 грн. не є надмірним, а визначено саме в тому розмірі, який передбачений умовами договору і статтею 625 ЦК України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Крім того, судом враховано, що відповідачем заборгованість за поставлений товар станом на момент розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не сплачено, а нараховані суми пені, інфляційних втрат, штрафу, 28% річних не є значними в порівнянні із сумою заборгованості.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення заявлених штрафних санкцій, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №910/9765/18.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке вирішується судом на власний розсуд із урахуванням конкретних обставин справи (винятковості обставин справи). Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду складі Верховного Суду від 30.05.2019 у справі №916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі №904/3551/18, від 28.08.2019 по справі №910/11944/18).

Крім того, суд апеляційної інстанції вкотре звертає увагу на те, що нарахування інфляційних на суму боргу та процентів річних не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 28% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 28 процентів річних є гарантіями, які надають кредитору можливість захистити свої інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.

З приводу можливості зменшення інфляційних нарахувань суд зауважує, що такі нарахування в силу свого компенсаційного характеру спрямовані на відшкодування втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, які лежать в неконтрольованій сторонами площині. Їхній розмір залежить від встановленого у передбаченому законодавством порядку індексу інфляції, а не погоджується сторонами в договірному порядку, з чого оцінка такого розміру не може здійснюватися з точки зору принципів розумності, справедливості та пропорційності. Одночасно можливість зменшення відповідних нарахувань судом чинним законодавством не передбачена.

Отже, оскільки інфляційні втрати та проценти річних передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, у суду відсутні правові підстави для їх зменшення, такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі №903/806/21.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши матеріали справи та оцінивши відсутність винятковості доводів щодо можливості зменшення розміру пені, штрафу, розміру річних, відсутність правових підстав для зменшення розміру інфляційних втрат суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову відповідачеві у задоволенні клопотання щодо зменшення розміру пені, штрафу, 28% річних та інфляційних втрат.

Доводи відповідача про позбавлення її права участі у суді щодо розгляду даної справи, з підстав неотримання ухвали Господарського суду Волинської області про відкриття провадження у справі №903/492/23 від 24.05.2023 року, колегія суддів вважає безпідставним враховуючи наступне.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 24.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти календарних днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. У разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 календарних днів з дня вручення даної ухвали, позивачу - протягом 5 календарних днів з дня отримання відзиву. Попереджено сторін, що у разі не подання у встановлений строк обґрунтованих заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, вони мають право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведуть, що пропустили строк з поважних причин. Запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х календарних днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь позивача протягом 3-х календарних днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

Частиною 5 ст.176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Частинами 2, 4, 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем реєстрації відповідача підприємця Більської М.О. є АДРЕСА_1 (а.с.54). Вказана адреса зазначена у позовній заяві, договорі поставки товарів від 04.01.2022.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 24.05.2023 направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу відповідача.

Однак, вказане поштове відправлення повернуто органом поштового зв`язку «Укрпошта» з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 84-87).

Частинами п`ятою та шостою статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Колегія суддів зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (суд враховує mutatis mutandis висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), провадження №11-268заі18).

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4, 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення відповідачу копії ухвали Господарського суду Волинської області від 24.05.2023 є 31.05.2023 - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку.

За відсутності в матеріалах справи підтвердження наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і не звернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2020 у справі №904/2584/19).

Крім того, посилання відповідача на те, що вона в період з 29.05.2023 року по 16.06.2023 року перебувала у відпустці, що підтверджується наказом № 1-к від 28.05.2023 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідачем не надано суду апеляційної інстанції доказів в підтвердження вказаних обставин.

З огляду на викладене вище та встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 у справі №903/492/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни не підлягає задоволенню.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Більської Марти Остапівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 27.06.2023 у справі №903/492/23, без змін.

2. Справу №903/492/23 повернути Господарському суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" вересня 2023 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.