ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 Справа № 917/1235/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Акціонерного товариства "Акцент-Банк"

до Фізичної особи - підприємця Овсій Євгена Григоровича

про стягнення 62 583,87 грн

без виклику представників сторін

встановив:

До Господарського суду Полтавської області звернулося Акціонерне товариство "Акцент-Банк" з позовом до Фізичної особи - підприємця Овсій Євгена Григоровича про стягнення 62 583,87 грн, у тому числі: 42 445,99 грн - заборгованості за кредитом, 9655,69 грн - заборгованості за процентами, 10482,19 грн - заборгованості за винагородою згідно з кредитним договором № 20.59. від 22.12.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо повернення кредиту та сплати платежів, передбачених умовами договору.

Ухвалою від 14.07.2023 суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала від 14.07.2023 вважається врученою відповідачу 22.07.2023, згідно з довідкою поштового відділення на конверті (а.с.50). Отже, останнім днем подачі суду відзиву на позов є 07.08.2023.

Відповідач подав відзив від 07.08.2023 (вхід. № 9841 від 10.08.2023).

Як свідчать матеріали справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 14.07.2023, надіслана відповідачу, повернута до суду поштовим відділенням 22.07.2023.

Отже, фактично відповідач вказану ухвалу не отримав.

Представник відповідача ознайомився із матеріалами справи 31.07.2023 згідно із його заявою.

Тобто відзив поданий до суду після отримання представником відповідача відомостей про існування справи без зволікань, у 10-денний строк.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" по. 4436/07 від 03.07.2014 зазначено, що "ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Beles and Others v. the Czech Republic", заява № 47273/99, рішення від 12.11.2002, пункт 49 суд зазначив, що право на справедливий суд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, одним з основних аспектів якого є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб усі заявники мали ефективний засіб судового захисту, що дозволив би їм захищати свої громадянські права. У зв`язку з цим, згадані правила або спосіб їх застосування не повинні перешкоджати сторонам судового процесу використовувати наявні засоби правового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

За змістом ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. До відзиву додаються, зокрема, докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази.

Враховуючи незначний час пропуску строку подачі відзиву, введення військового стану в Україні та неотримання ухвали від 14.07.2023 відповідачем, з метою недопущення зайвого формалізму, суд визнає, що строк подачі відзиву пропущений відповідачем з поважних причин, та продовжує цей строк.

Відповідач у відзиві заперечує про стягнення 10482,19 грн заборгованості за винагородою, оскільки законодавством не визначено можливість отримання банком інших винагород за надання кредиту, окрім процентів за користування ним; нарахування комісії, як плати за обслуговування кредиту банком, є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 695/3474/17.

Позивач у відповіді на відзив (вхід. № 10645 від 30.08.2023) відхилив заперечення відповідача, оскільки кредитний договір № 20.59. від 22.12.2021 не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», так як він укладався з метою ведення господарської діяльності, а не для задоволення споживчих потреб.

Інші заяви по суті справи до суду не надійшли.

У цій справі суд вчинив такі процесуальні дії.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 цей позов переданий на розгляд судді Безрук Т. М.

Ухвалою від 14.07.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/1235/23, призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвала суду від 14.07.2023, надіслана відповідачу на адресу: бульвар Богдана Хмельницького, буд. 12, к.61, м. Полтава, 36037 повернулася до суду з відміткою поштового відділення від 22.07.2023 про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с.48-51).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фізична особа - підприємець Овсій Євген Григорович зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46).

Також ця адреса вказана у кредитному договорі № 20.59. від 22.12.2021 (а.с.10).

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Представник відповідача ознайомлювався з матеріалами справи особисто в суді 31.07.2023.

Отже, відповідач належно повідомлений про розгляд цієї справи

Ухвала від 14.07.2023 була надіслана на офіційну електронну адресу позивача у системі Електронний суд та ним отримана 14.07.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 14.07.2023 (а.с.52).

Відповідно до п. 2 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відповідно до пункту 2 § 2 розділу 4 Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII окремі підсистеми (модулі) ЄСІТС починають функціонувати після опублікування оголошення про створення та забезпечення функціонування відповідної підсистеми (модуля) ЄСІТС, яке має містити інформацію про підпункти, пункти цього розділу, які вводяться в дію у зв`язку з початком функціонування відповідної підсистеми (модуля) ЄСІТС.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС).

Оголошення надруковане у газеті "Голос України" № 168 (7668) від 04 вересня 2021 року та на сайті Судова влада України, підсистеми "Електронний кабінет", "Електронний суд" та підсистема відеоконференцзв`язку офіційно починають функціонувати з 05 жовтня 2021 року.

З початком функціонування підсистем (модулів) ЄСІТС відповідно до вимог процесуального законодавства адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Враховуючи викладене, з початком функціонування підсистем Електронний кабінет, Електронний суд, зазнав змін, зокрема, порядок вчинення процесуальних (або інших) дій, особливості вчинення яких передбачені підпунктами 17.1, 17.5, 17.6, 17.14, 17.16 підпункту 17 пункту 1 розділу XI Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Зазначені дії вчиняються з використанням підсистем (модулів) ЄСІТС у порядку, визначеному Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, та нормами процесуального законодавства, що регулюють порядок вчинення таких дій після початку функціонування відповідних підсистем (модулів) ЄСІТС.

Офіційна електронна адреса відповідно до підпункту 5.8 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 (далі - Положення), це: сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів.

Відповідно до пункту 17 підрозділу 1 розділу III Положення особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд насилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Інформація про надходження до Електронного кабінету відомостей та документів про результати розгляду справ додатково може надсилатися користувачу у вигляді повідомлення на електронну пошту. Дані про електронну пошту зазначаються користувачем у профілі його Електронного кабінету (пункт 38 підрозділу 2 розділу III Положення).

Отже, ухвала від 14.07.2023 доставлена позивачу в установленому порядку, що підтверджено довідкою із системи Електронний суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України сторони суду не надали.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під час розгляду справи по суті суд дослідив всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч.2 ст. 233 ГПК України це рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі банк, позивач) та Фізичною особою підприємцем Овсій Євгеном Григоровичем (далі позичальник, відповідач) укладений кредитний договір № 20.59. від 22.12.2021 (далі - Кредитний договір); (а.с. 4-11).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит згідно з п. А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти, винагороду в обумовлені цим договором терміни.

Згідно з п. А2 Кредитного договору ліміт цього договору: 100 000,00 грн на фінансування поточної діяльності

Згідно з п. А3 Кредитного договору термін повернення кредиту 20 грудня 2024 р. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячними ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі та у строки згідно з графіком платежів (додаток № 1 договору).

В додатку № 1 до Кредитного договору сторони погодили Графік погашення кредиту, терміни повернення частини кредиту та сплати процентів і комісійних винагород.

Згідно до п. А6, п. А9, п. А10, п. A 11 Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90 % річних. Також сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 0 (нуль) гривень, щомісячну винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0.79 % від суми зазначеного у п. А2 цього Договору ліміту у поточну дату сплати процентів, та винагороду управління фінансових інструментом у розмірі 0.00 % від суми, зазначеного у п. А2 цього Договору ліміту у поточну дату сплати процентів.

Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати.

Згідно до п. А8 Кредитного договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої Договором. При цьому день видачі та день повернення Кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів факт/360).

Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно з Графіком платежу, то заборгованість за Кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день.

Розподіл внесених коштів на погашення кредиту проводиться в відповідну дату згідно з Графіком платежів.

Згідно до п.п. 2.2.2-2.2.3 Кредитного договору, Позичальник зобов`язується проценти за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору та повернути кредит у терміни, встановлені п.п. 12, 2.2.14, 2.3.2 цього Договору.

Банк виконав зобов`язання за вказаним договором та надав позичальнику кредит в розмірі 100000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.21079961.30740.70198 від 22.12.2021 (а.с.27).

За період 22.12.2021 28.04.2023 відповідач користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою банку з кредитного рахунку (а.с.24).

В постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у № 554/4300/16-ц викладено правовий висновок, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів на конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Відповідно до п.А2. Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути банку кредит в повному обсязі в строк до 20 грудня 2024 року, шляхом здійснення погашення кредиту та процентів щомісячними ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі та у строки згідно з графіком платежів (додаток № 1 договору).

Як свідчить поданий позивачем розрахунок (станом на 28.04.2023; а.с.22-23), відповідач в порушення договірних зобов`язань з 23.07.2022 та надалі допускав прострочення платежів з повернення кредиту та сплати процентів.

Позивач направив відповідачу вимогу від 12.04.2023 (а.с.19-20) погасити поточну заборгованість за кредитом та повернути залишок кредитних коштів до 19.04.2023. Це підтверджується списком згрупованих відправлень від 14.04.2023 фіскальним чеком від 14.04.2023 (а.с.12-18).

Позивач у позові та у розрахунку до нього вказує, що відповідач має заборгованість за наданим кредитом у сумі 42445,99 грн, 9655,69 грн - заборгованість за сплатою процентів за період з 22.12.2021 по 23.04.2023 та 10482,19 грн заборгованості за винагородою за період з 22.12.2021 по 23.04.2023.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з аб. 6 п. А3 Кредитного договору у відповідності зі ст. 212, 651 ЦК України, у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим Договором, Банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього Договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому, Банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим Договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, позиваючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою.

В зв`язку з існуванням простроченої заборгованості у відповідача з повернення кредиту, позивач надіслав відповідачу письмову вимогу від 12.04.2023 погасити поточну заборгованість за кредитом, процентами та повернути залишок кредиту до 19.04.2023 (а.с.19).

Відповідно до п. 2.3.2 Кредитного договору, при настанні будь-якої з наступних подій: - порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього договору, у т.ч. у випадку порушення цільового використання кредиту. Банк, на свій розсуд, має право: змінити умови цього договору зажадати від позичальника дострокове повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим Договором.

Це відповідає положенням ст. 1050 ЦК України.

Згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором.

Суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 про те, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Позивач у листі від 12.04.2023 заявив вимогу до відповідача погасити поточну заборгованість за кредитом, процентами та повернути залишок кредиту до 19.04.2023.

Таким чином, проценти за користування кредитом та сума винагороди за кредитом повинні нараховуватися до 19.04.2023 включно.

Відповідно до ст.13, 74 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. 3, ч.4 ст. 74 ГПК).

У ч. 1 ст. 79ГПК Українизазначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Доказів в спростування викладеного, доказів своєчасного повернення кредитних коштів, сплати боргу з процентів відповідач суду не надав.

Відповідач у відзиві заперечує проти стягнення 10482,19 грн заборгованості за винагородою, оскільки законодавством не визначено можливість отримання банком інших винагород за надання кредиту, окрім процентів за користування ним; нарахування комісії, як плати за обслуговування кредиту банком, є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 695/3474/17.

Вказані заперечення суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

В п. 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на дату укладення договору) вказано, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція;

а в п. 22 ч.1 ст. 1 цього Закону визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п.11 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на дату укладення договору) споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Кредитний договір № 20.59. від 22.12.2021 укладений між банком та відповідачем як фізичною особою підприємцем, і згідно з п. А2 Кредитного договору кредит видавався на фінансування поточної діяльності.

Таким чином, кредитний договір № 20.59. від 22.12.2021 не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», так як він укладався з метою ведення господарської діяльності, а не для задоволення споживчих потреб.

У постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 695/3474/17 викладено правові висновки за позовом про визнання недійсним договору про видачу споживчого кредиту та стосовно застосування Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, ця постанова не стосується спірних правовідносин.

Кредитний договір № 20.59. від 22.12.2021 не є договором про надання споживчих кредитів, тобто у спірних правовідносинах позичальник не є споживачем, відповідно відсутні підстави для застосування правових норм, що регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка визначає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та закріплює поняття "несправедливі умови договору".

Подібні висновки щодо застосування у спірних правовідносинах положень Закону України "Про захист прав споживачів" були викладені в постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі N 910/6404/18

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема є, договори та інші правочини.

За приписами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони у п. А 10 кредитного договору погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України), а в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до положень статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач із зустрічним позовом про визнання недійсним вказаної умови договору у цій справі не звертався. Доказів визнання недійсною цієї умови договору в інших судових провадженнях відповідач суду не надав і про їх існування у відзиві не вказував.

Закріплена у статті 204 Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Підписавши кредитний договір та додаток до нього, позичальник надав свою згоду на сплату усіх зазначених у них платежів (процентів та винагороди), які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнані.

Суд враховує висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 04.07.2018 у справі N 917/2033/16, у якій вирішувався спір за позовом ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" щодо стягнення з боржників строкової заборгованості за основним боргом кредиту, простроченої заборгованості за основним боргом кредиту, строкової заборгованості за відсотками, простроченої заборгованості за відсотками, простроченої заборгованості за щомісячною комісійною винагородою; пені за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту, відсотками та щомісячною комісією. У цій справі Верховний Суд підтримав рішення судів попередніх інстанцій про підставність вимог банку про стягнення, передбаченої умовами кредитного договору, комісійної винагороди, тобто визнано право встановити у договорі кредитування за згодою сторін додаткових зобов`язань позичальника, які не обмежуються виключно сплатою процентів.

Щодо стягнення винагороди за користування кредитом, яку боржник зобов`язався сплатити кредитору за умовами кредитного договору, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові ОП КГС ВС від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, про те, що незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання додаткових угод до договору, не є підставою для визначення умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором.

Суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, про те що з огляду на вимоги статей 79,86, частини п`ятої статті 236, статті 237 ГПК України господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, сталося невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Близька правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.09.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18 та від 02.03.2018 у справі № 927/467/17.

Після проведення перерахунку суд встановив, що за період 22.12.2021 19.04.2023 заборгованість за процентами за користування кредитом становить 9646,03 грн., а борг зі сплати винагороди 10376,86 грн.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач порушив права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 42445,99 грн - заборгованості за кредитом, 9646,03 грн -заборгованість за сплатою процентів за період з 22.12.2021 19.04.2023 та 10376,86 грн заборгованості за винагородою за період з 22.12.2021 19.04.2023 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та винагороди суд відхиляє, оскільки позивач їх нарахував після припинення договору.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у цій справі.

За подачу позову позивач сплатив 2684,00 грн судового збору за платіжним дорученням № 863 від 28.04.2023 (а.с.3). Надходження судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 01.05.2023 (а.с. 45).

З позовних вимог, які суд задовольнив, судовий збір належить сплачувати в розмірі 2684,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України ці судові витрати покладаються на відповідача.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Керуючись ст. 252, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Овсій Євгена Григоровича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" (вул. Батумська, буд. 11, м. Дніпро, 49074; ідентифікаційний код 14360080) 42445 грн 99 коп. - заборгованості за кредитом, 9646 грн 03 коп. - заборгованості за процентами, 10376 грн 86 коп. - заборгованості за винагородою, 2684 грн 00 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині у позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного судового рішення: 12.09.2023.

Суддя Т. М. Безрук