РІШЕННЯ

Іменем України

06 вересня 2023 року м. Чернігів справа № 927/838/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С. Сидоренка, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами позовну заяву
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» 03062, м. Київ, проспект Перемоги, 65 01054, м. Київ, вул. Леонтовича, 9, корпус 1, офіс 301 (адреса для листування) ()
до Приватного підприємства «СПЕЦТРАНС» 14037, м. Чернігів, вул. Громадська, 47 14037, м. Чернігів, вул. Інструментальна, 24-б (поштова адреса) 14000, м. Чернігів, вул. Коцюбинського, 83, кв. 52 () (адреса представника - адвоката Тарабанька Дмитра Миколайовича)
про стягнення 13 094 грн 37 коп.

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2023 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до Приватного підприємства «СПЕЦТРАНС» про стягнення 13 094,37 грн страхового відшкодування, виплаченого відповідачеві згідно платіжної інструкції № 247421 (безготівковий переказ в національній валюті) від 31.01.2022 на підставі заяви від 19.01.2022 останнього про страхове відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР204155546.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на відсутність на сьогоднішній день підстав, існування яких обумовило відповідну виплату. Нормативно - правовим обґрунтуванням позовних вимог товариством визначено ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.06.2023 постановлено:

прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі;

здійснювати розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами;

встановити процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали

встановити процесуальні строки: для подання позивачем відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; для подання відповідачем заперечення - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив;

роз`яснити сторонам, що подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення є правом учасників справи;

роз`яснити сторонам, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

07.07.2023, у встановлений судом процесуальний строк, до Господарського суду Чернігівської області надійшов відзив від 05.07.2023 на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що грошові кошти в сумі 13 094,37 грн набути підприємством без достатніх на те правових підстав; при цьому, підприємство вважає, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття справи про адміністративне правопорушення № 523/1171/22 відносно ОСОБА_1 не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

24.07.2023 (здана для відправки до відділення поштового зв`язку 21.07.2023) до Господарського суду Чернігівської області надійшла відповідь від 21.07.2023 № 5514 ТАС на відзив, якою позивач повідомив про те, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи-набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Також позивач зазначив, що дійсно відбулася трансформація договірних відносин в сфері страхування, що регулюється главою 83 Цивільного кодексу України, оскільки в основі такої трансформації лежала помилка ПрАТ «СК «ВУСО» щодо обґрунтованості здійснення на користь відповідача виплат страхового відшкодування.

За змістом ч. 2 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як вже було вказано вище, ухвалою суду від 26.06.2023, серед іншого, встановлено процесуальний строк для подання позивачем відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно засвідченого судом витягу з офіційного сайту Акціонерного товариства «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень відзив на позовну заяву отриманий позивачем 11.07.2023.

Таким чином, останнім днем встановленого судом процесуального строку для подання позивачем відповіді на відзив є 17.07.2023 (з урахуванням правил обчислення процесуальних строків), а тому відповідна заява по суті справи є такою, що подана товариством з пропуском встановленого судом процесуального строку.

За змістом ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки відповідь на відзив подана позивачем після закінчення встановленого господарським судом процесуального строку, вона залишається судом без розгляду. Крім того, суд враховує, що клопотання про поновлення процесуального строку на подання відповіді на відзив позивачем подано не було.

07.08.2023 відповідач до Господарського суду Чернігівської області подав заперечення від 04.08.2023, якими відповідач повідомив про те, що позивач не спростував факти (обставини), викладені підприємством у відзиві на позовну заяву.

Процесуальним правом на подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін останні не скористались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «СПЕЦТРАНС» зареєстровано в якості суб`єкта господарювання 29.04.1999, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 1 001399.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2019 між фізичною особою-підприємцем Єфименко Ю.В. (Орендодавець) та Приватним підприємством «СПЕЦТРАНС» (Орендар) був укладений Договір оренди транспортних засобів, за умовами якого останній прийняв в платне користування транспортні засоби згідно додатка № 1 до даного договору.

Транспортні засоби передаються в оренду з метою їх використання Орендарем для перевезення вантажів як в межах, так і за межами України.

Орендар зобов`язався, зокрема дотримуватись правил дорожнього руху.

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди Орендар має право отримувати страхове відшкодування в установленому законом порядку.

За умовами Договору відповідач отримав в користування автомобіль марки DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

10.01.2022 у м. Одеса по вул. Заболотного, 2 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «DAF», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно з Протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 221841 своїми діями ОСОБА_1 допустив порушення п. 10.3 Правил дорожнього руху за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На момент дорожньо - транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника наземного транспортного засобу марки «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована за Полісом № ЕР 204155546 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховик - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»).

14.01.2022 відповідач, як власник пошкодженого автомобіля «DAF», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернувся до позивача із заявою від 19.01.2022 про страхове відшкодування.

Згідно страхового акту № 02747/01/922 від 27.01.2022 сума страхового відшкодування становить 13 094,37 грн.

31.01.2022 грошові кошти в сумі 13 094,37 грн були перераховані позивачем відповідачеві (платіжна інструкція № 247421 (безготівковий переказ в національній валюті)).

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.02.2022 закрито провадження у справі № 523/1171/22 відносно ОСОБА_1 , який притягується до відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи відповідну постанову, Суворовський районний суд м. Одеси виходив з того, що «…. вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, не підтверджується наявними у справі доказами та доказами, здобутими в ході судового розгляду, а також про відсутність в діях вказаної особи складу даного правопорушення.

Таким чином, відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 своїми діями скоїв адміністративне правопорушення.

…. провадження у справі відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки немає правових підстав про визнання останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.»

Враховуючи постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 11.02.2022 по справі № 523/1171/22, позивач вважає, що відповідач повинен повернути грошові кошти в сумі 13 094,37 грн, оскільки на сьогоднішній день відсутні підстави, існування яких обумовило відповідну виплату.

Ухвалюючи дане рішення, суд виходить з наступного:

статтями 11, 509 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 979, 980, 990, 993, 1166, 1187, 1188, 1191, 1212 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 1, 3, 6, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування".

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до положень статей 509, 979, 980 Цивільного кодексу України та статей 3, 6, 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди, необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.

Зокрема, згідно з положеннями статтями 1166, 1187 Цивільного кодексу України відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, покладається на особу, винну в заподіянні відповідної шкоди.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/21313/16.

За змістом ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на встановлення Суворовським районним судом м. Одеси на підставі відповідного судового рішення обставини відсутності вини страхувальника ОСОБА_1 за вищезгаданим Полісом № ЕР 204155546 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у дорожньо-транспортній пригоді, цивільно-правова відповідальність страхувальника в результаті дорожньо-транспортної пригоди не настала, а у позивача відсутній обов`язок зі сплати страхового відшкодування відповідачу.

Відтак у зв`язку з отриманням відповідачем страхового відшкодування за відсутністю у позивача обов`язку з відшкодуванням шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відбулось безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача, правові наслідки якого врегульовані ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оскільки зазначена правова норма зобов`язує особу, яка набула майно іншої особи без достатньої правової підстави, повернути його потерпілому, зокрема й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, суд доходить висновку про виникнення у відповідача зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів, отриманих ним в якості страхового відшкодування за Полісом № ЕР 204155546 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Суд відхиляє заперечення відповідача про те, що перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці джерела підвищеної небезпеки, оскільки такий висновок зроблений відповідачем без урахування положень ст. 1188 Цивільного кодексу України.

Посилання відповідача на висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 по справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 по справі № 756/16649/13-ц, від 02.10.2019 по справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 по справі № 611/1304/15-ц, не можуть бути взяті судом до уваги, адже вони не є релевантними при вирішенні спору у справі, що розглядається, позаяк у цих справах касаційний суд сформував правову позицію щодо відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

За змістом ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи із змісту ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

На позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Принцип змагальності господарського судочинства закріплений у ст. 2, 13 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постановах від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи відповідні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведені вище обставини, встановлені під час вирішення даного спору, свідчать про наявність порушеного права позивача та правових підстав для звернення останнього до суду з цим позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України; як наслідок - позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Усталена практика Європейського суду з прав людини відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишаються поза увагою як такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду даної позовної заяви позивачем було сплачено 2 684,00 грн судового збору, який за результатами вирішення даного спору в повному обсязі покладається на позивача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, серед іншого, просив стягнути з позивача 5 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження понесення яких підприємством подано Договір № 03/07-01 про надання правової (правничої) допомоги від 03.07.2023, Акт від 03.07.2023 приймання-передачі наданих послуг (по договору № 03/07-01 про надання правової (правничої) допомоги від 03 липня 2023 року), платіжну інструкцію № 2128 від 06.07.2023.

Однак, згідно ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з урахуванням результатів вирішення даного спору, судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача.

Ухвалюючи дане рішення суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, останнім днем строку розгляду даної справи є 25.08.2023.

Однак враховуючи факт перебування судді Сидоренка А.С. у період з 14.08.2023 по 01.09.2023 у відпустці, дане рішення ухвалюється після виходу судді з відпустки.

Керуючись ст. 1212 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 13, 73, 74, 76, 79, 86, 123, 126, 129, 233, 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до Приватного підприємства «СПЕЦТРАНС» про стягнення 13 094 грн 37 коп. задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства «СПЕЦТРАНС» (14037, м. Чернігів, вул. Громадська, 47; код 30380850) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 65; код 30115243) 13 094 грн 37 коп. та 2 684 грн 00 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 06.09.2023.

Суддя А.С.Сидоренко