УХВАЛА

м. Київ

04.09.2023Справа № 910/8659/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у підготовчому засіданні справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1), АДРЕСА_2) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_3) про виконання зобов`язань,

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01.06.2023 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про виконання зобов`язань та була передана 02.06.2023 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (за договором - «покупець») та ІНФОРМАЦІЯ_1 (за договором - «постачальник») було укладено договір поставки за НОМЕР_2 (надалі - «договір»).

Відповідно до п. 1.1. договору, Постачальник зобов`язується передати у встановлений строк партію (партії) товару (надалі - «Товар») у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити Товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

У відповідності до п. 1.5. Договору, сума Договору складається з суми вартості Товарів (з доставкою), згідно Специфікації до цього Договору та становить ІНФОРМАЦІЯ_4.

Покупець оплачує 100% загальної вартості Товару (з урахуванням доставки), який фактично поставлений Постачальником. Розрахунки із Постачальником проводяться шляхом оплати Покупцем протягом 14 календарних днів виставленого на оплату рахунку за фактично поставлений Товар. Часткова оплата за окремі партії поставлених Товарів допускається (п.5.3 Договору).

Позивач вказує, що згідно специфікації до Договору (Додаток № 1) Сторони домовились про поставку ІНФОРМАЦІЯ_5 за наступними узгодженими умовами: АДРЕСА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_6).

Водночас, ІНФОРМАЦІЯ_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (в особі в/ч НОМЕР_1 (АДРЕСА_5) від компанії ІНФОРМАЦІЯ_1, через надмірну завантаженість ІНФОРМАЦІЯ_9, було прийнято лише частину Товару у загальній кількості ІНФОРМАЦІЯ_8, про що складено Акт приймання-передачі № НОМЕР_3, який затверджено Начальником ІНФОРМАЦІЯ_9 в/ч НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_3.

Інша частина Товару у залишковій від загальної кількості, а саме ІНФОРМАЦІЯ_11, яка ІНФОРМАЦІЯ_12 була ввезена в Україну на підставі Договору поставки № НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_3, все ще залишається на зберіганні у Постачальника, що належно забезпечується силами, засобами і за рахунок останнього, та з ІНФОРМАЦІЯ_12 очікувало від Покупця вказівки про місце та час здійснення поставки.

Оскільки відповідачем товар у кількості ІНФОРМАЦІЯ_13 не прийнятий, позивач просить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виконати умови Договору поставки № НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом прийняття від ІНФОРМАЦІЯ_1 залишку Товару (ІНФОРМАЦІЯ_14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

У встановлений судом строк від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.08.23.

17.07.2023 від представника відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду з тих підстав, що сторони Договору уклали арбітражну угоду про передачу всіх спорів за Договором на вирішення до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.

Так, пунктом 10.1. передбачено, що до цього Договору, зокрема при вирішенні спорів, застосовується матеріальне право України.

Відповідно до пунктів 10.2.-10.3. Договору при виникненні між Сторонами суперечок, що виникають із цього Договору або у зв`язку з ним, Сторони намагаються врегулювати такі суперечки шляхом переговорів. У разі недосягнення згоди між Сторонами щодо врегулювання спірних питань шляхом переговорів протягом 1 (одного) місяця, кожна Сторона має право передати спір на розгляд та вирішення арбітражу з урахуванням положень 10.4 -10.8 цього Договору.

Пунктом 10.4. Договору передбачено, що усі спори, розбіжності чи вимоги, які виникають із цього Договору або у зв`язку з ним, у тому числі щодо його укладення, тлумачення, виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у Міжнародному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України згідно з його Регламентом.

Пунктом 10.5. Договору визначено, що місцем проведення засідання арбітражного суду є місто Київ, Україна.

Арбітражний суд складається з одного арбітра (пункт 10.6. Договору).

Відповідно до пункту 10.7. Договору мова арбітражного розгляду -англійська.

Пунктом 10.8. Договору встановлено, що рішення арбітражного суду є остаточним і обов`язковим для обох Сторін. Рішення арбітражного суду визначатиме обов`язки Сторін щодо витрат, які вони нестимуть у зв`язку із арбітражним розглядом.

Отже, відповідач заперечує проти вирішення спору в господарському суді з підстав укладеної між сторонами третейської угоди.

25.07.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

31.07.2023 представник позивача подав до суду заперечення проти заяви відповідача про залишення позову без розгляду. Вказував, що оскільки відповідачем у справі є орган, зазначений у ч. 5 ст. 30 ГПК України, то розгляд такої справи відноситься до компетенції виключно Господарського суду міста Києва і будь-який інший суд, в т.ч. арбітраж, не уповноважені здійснювати її розгляд. Також зазначав, що матеріали даного спору містять державну таємницю, у зв`язку з чим передача його вирішення до арбітражу - виключається згідно закону. Крім того, в Україні не існує такої арбітражної установи як Міжнародний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України, що відповідно унеможливлює передання даного спору до такої установи, визначеної договором, чим відповідно невілюється можливість задоволення заяви відповідача у цій справі. Посилаючись на те, що арбітражна угода (застереження), яка викладена в п. 10.3 договору № НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_3, суперечить положенням ч. 5 ст. 30 ГПК України, просив визнати її недійсною.

У судовому засіданні 01.08.2023 оголошено перерву до 29.08.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2023 виправлено описку у вступній частині ухвали Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/8659/23 шляхом зазначення правильного найменування позивача, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_1» .

У судовому засіданні 29.08.2023 оголошено перерву до 04.09.2023.

В судове засіданні 04.09.2023 з`явилися представники сторін, надали пояснення.

В судовому засіданні 04.09.2023 оголошено вступну та резолютивну частину ухвали суду.

Дослідивши у судовому засіданні подані позивачем заперечення проти заяви відповідача про залишення позову без розгляду, суд зазначає, що у них позивач заявляє вимогу про визнання недійсною арбітражну угоду (застереження), викладену в п. 10.3 договору № НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_3, укладеного між компанією ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ч.1, 2 ст.13 та ч. 2 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін і учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Такі висновки щодо застосування частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України викладені в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

Водночас, частиною 3 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмету позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд із відповідною заявою.

Приписами ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" визначено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Слід зазначити, що до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.

Таким чином, звернувшись до суду в липні 2023 року із вказаним клопотанням, в якому фактично доповнено позовну заяву додатковою немайновою вимогою, позивач мав сплатити додатково судовий збір в сумі 2684,00 грн.

Частинами 1, 2, ст. 170 Господарського процесуального кодексу України встановлено загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення.

Проте, дослідивши матеріали заперечень позивача, судом встановлено, що позивачем не сплачено суму судового збору за пред`явлення додаткової немайнової вимоги до відповідача.

Як визначено у п. 4 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про повернення заперечення позивача щодо визнання недійсною арбітражну угоду (застереження), викладену в п. 10.3 договору № НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_3, укладеного між компанією ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - без розгляду.

Суд, розглянувши заяву ІНФОРМАЦІЯ_2 про залишення позову без розгляду, дійшов до наступного обґрунтованого висновку.

Пунктом 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" унормовано, що суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

При вирішенні питання залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, господарському суду необхідно встановити наявність сукупності наступних умов: існування арбітражної угоди, за якою позов у питанні, що порушене у державному суді, відноситься до компетенції арбітражу; від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; встановлення судом дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №924/1253/20.

Спір у даній справі виник у зв`язку з твердженнями ІНФОРМАЦІЯ_1, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не було належним чином виконано взятих на себе за Договором поставки НОМЕР_5 від ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме не прийнято відповідачем товар у кількості ІНФОРМАЦІЯ_11

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до ІНФОРМАЦІЯ_7 (включно) та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1 Договору).

Пунктом 10.4 Договору передбачено, що усі спори, розбіжності чи вимоги, які виникають із цього Договору або у зв`язку з ним, у тому числі щодо його укладення, тлумачення, виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у Міжнародному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України згідно з його Регламентом.

Відповідно до п. 10.5 - 10.7 Договору місцем проведення засідання арбітражного суду є місто Київ, Україна. Арбітражний суд складається з одного арбітра. Мова арбітражного розгляду - англійська.

Пунктом 10.8 Договору передбачено, що рішення арбітражного суду є остаточним і обов`язковим для обох сторін. Рішення арбітражного суду визначатиме обов`язок сторін щодо витрат, які вони несуть у зв`язку із арбітражним розглядом.

Судом враховано, що строк дії Договору закінчився ІНФОРМАЦІЯ_7, у зв`язку з чим суд звертає увагу сторін, що принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по- перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.

Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу.

Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди (аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 924/497/22).

Уклавши арбітражне застереження, позивач реалізував своє волевиявлення на звернення до міжнародного комерційного арбітражу і повинен виконувати обов`язки, які випливають з арбітражного застереження. Реалізація сторонами права на укладення арбітражної угоди щодо передачі спорів, які виникнуть з укладеного ними правочину чи у зв`язку з ним, на розгляд арбітражу не є відмовою від права на звернення до господарського суду, оскільки являє собою вибір сторонами такого правочину одного із способів реалізації права на звернення за захистом своїх прав. Вказана позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.06.2021 у справі №908/1481/19, у постанові від 17.04.2018 у справі №904/4384/17.

Також, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 03.03.2020 у справі № 920/241/19, уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди.

З огляду на зміст положень Договору, сторони уклали арбітражну угоду у вигляді арбітражного застереження щодо розгляду будь-яких спорів, які виникатимуть з Договору або у зв`язку з ним, за процедурою міжнародного комерційного арбітражу та вказана арбітражна угода є виконуваною.

Отже, наявна у Договорі арбітражна угода не визнана недійсною, не втратила чинності та може бути виконана.

Питання про те, чи є арбітражна угода недійсною, може бути поставлене виключно у випадках, передбачених ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та ст. ІІ Нью-Йоркської конвенції 1958 р. В інших випадках суди не мають права вирішувати ці питання. Розглядаючи справи, передбачені ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", коли виникає питання дійсності арбітражної угоди або можливості бути виконаною, суди мають тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу та надавати цим інституціям можливість самостійно вирішувати вказані питання.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 906/493/16 зазначено, що у пункті 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнавалося, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала «патологічний характер», головним чином у наступних випадках: і) якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду, та іі) якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує. Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражного розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. Переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку.

Таким чином, суд має тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. Але вирішення питання про виконуваність чи невиконуваність арбітражної угоди у зв`язку з наявністю помилок у найменуванні арбітражної установи є дискрецією суду, який ухвалює рішення з урахуванням усіх обставин справи.

Суд звертає увагу сторін, що пунктом 10.4 Договору передбачено, що усі спору, розбіжності чи вимоги, які виникають із цього Договору або у зв`язку з ним, у тому числі щодо його укладення, тлумачення, виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у Міжнародному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України згідно з його Регламентом.

Проте назва арбітражної установи, яка міститься у Договорі, містить помилку у назві арбітражу, а саме відсутнє слово «комерційний».

В місті Києві знаходиться Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України.

Так в постанові від 28 серпня 2018 року у справі № 906/493/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд має тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. Але вирішення питання про виконуваність чи невиконуваність арбітражної угоди у зв`язку з наявністю помилок у найменуванні арбітражної установи є дискрецією суду, який ухвалює рішення з урахуванням усіх обставин справи.

Окрім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16 (№ провадження 3-133гс17, № в ЄДРСР 69942528), шляхом його уточнення (доповнення) такими висновками:

- у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватися арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Оскільки у п. 10.5 - 10.7 Договору сторони визначили місце проведення засідання арбітражного суду - місто Київ, Україна. Арбітражний суд складається з одного арбітра. Мова арбітражного розгляду - англійська, суд дійшов висновку, що умови в арбітражній угоді дозволяють встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи та регламенту, за яким має здійснюватися арбітражний розгляд.

Враховуючи, що 17.07.2023 ІНФОРМАЦІЯ_2 було подано до суду заперечення проти вирішення спору в Господарському суді міста Києва, яке викладено в заяві про залишення позову без розгляду, з урахуванням існування арбітражної угоди, яка є дійсною, чинною та виконуваною, суд дійшов висновку, що спір у справі №910/8659/23 відноситься до компетенції арбітражу, яка є дійсною, чинною та виконуваною, а відтак позов ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про виконання зобов`язань підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 14, 202, 226, 234, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву ІНФОРМАЦІЯ_2 про залишення позову без розгляду - задовольнити.

2. Позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про виконання зобов`язань - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до положень статей 254-257 протягом десяти днів з дня її підписання до суду апеляційної інстанції.

Дата підписання ухвали 06.09.2023.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ