РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.09.2023Справа № 910/9798/23

Суддя Н.Плотницька, розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповід альністю "Залізничні експрес-перевезення" (54050, місто Миколаїв, проспект Богоявленський, будинок 321, офіс 105)
доТовариства з обмеженою відповід альністю "Українська вантажна локомотивна компанія" (04070, місто Київ, вулиця Іллєнка Юрія, будинок 83Д, офіс 801)
простягнення 808 451 грн 95 коп.
Представники сторін: не викликались

Встановив:

21.06.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповід альністю "Залізничні експрес-перевезення" з вимогами до Товариства з обмеженою відповід альністю "Українська вантажна локомотивна компанія" про стягнення 808 451 грн 95 коп. заборгованості за договором оренди з локомотивно-складськими бригадами від 10.12.2021 № 3141-Ю.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору оренди з локомотивно-складськими бригадами від 10.12.2021 № 3141-Ю належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати наданих послуг, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 415 387 грн 19 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 235 120 грн 53 коп. пені, 20 769 грн 36 коп. штрафу, 16 626 грн 87 коп. 3 % річних та 120 547 грн 98 коп. інфляційних втрат

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 відкрито провадження у справі № 910/9798/23, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

19.07.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.12.2021 Товариство з обмеженою відповід альністю "Залізничні експрес-перевезення" з власної електронної пошти надіслало на електронну пошту Товариства з обмеженою відповід альністю "Українська вантажна локомотивна компанія" примірник договору оренди тепловоза з локомотивно-складськими бригадами № 3141Ю від 10.12.2021, а відповідач 22.12.2021 з електронної пошти надіслав позивачу скан-копію договору та акту прийому-передачі тепловозу від 10.12.2021 з підписами та печатками. На підтвердження факту укладення згаданого договору та виникнення між сторонами господарських зобов`язань позивачем надано скріншоти електронного листа та зазначено про відсутність оригіналу договору, підписаного та скріпленого печатками обох сторін.

Відповідно до пункту 1.1 скан-копії зазначеного договору оренди тепловоза з локомотивно-складськими бригадами № 3141Ю від 10.12.2021 Товариство з обмеженою відповід альністю "Залізничні експрес-перевезення", як орендодавець, зобов`язується передати Товариству з обмеженою відповід альністю "Українська вантажна локомотивна компанія", як орендарю, в тимчасове користування тепловоз серії ЧМЕЗ №3141, (далі по тексту - тепловоз або локомотив), а також зобов`язується забезпечити силами своїх локомотивно-складацьких бригад його управління та технічну експлуатацію, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування тепловоз під управлінням 4-х локомотивно-складацьких бригад орендодавця і зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату.

За умовами пункту 3.1 зазначеного договору на дату складання договору розмір орієнтовної місячної орендної штати за оренду локомотива з локомотивними бригадами складає суму не більше 670 000,00 грн, у т.ч. ПДВ, при цьому сторони погодились, що розмір місячної орендної плати не може перевищувати сукупну суму коштів із розрахунку 1 678,33 грн за один час фактичної роботи локомотива на території ДП "МТП "Южний".

Розрахунки за цим договором здійснюються орендарем щомісяця на наступних умовах: 50% авансовий платіж від місячної орендної плати до 5 числа поточного місяця; 50% від місячної орендної плати - протягом 30 календарних днів з моменту підписання Акту здачі-приймання наданих послуг (пункт 3.5 договору).

Згідно з пунктом 3.6 договору орендар зобов`язаний протягом п`яти робочих днів після отримання акту прийому-передачі наданих послуг прийняти надані орендодавцем належної якості послуги, шляхом підписання наданих актів прийому-передачі наданих послуг та передати їх орендодавцю не пізніше 7-го числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 3.7 договору визначено, що у разі якщо акт прийому-передачі наданих послуг не підписаний орендарем протягом 5 (п`яти) робочих днів, орендар в зазначений термін зобов`язаний надати орендодавцю мотивовану відмову. Наданий орендодавцем акт наданих послуг, у разі не підписання орендарем протягом 5 робочих днів, з моменту отримання, та одночасного ненадання в цей же строк обґрунтованих заперечень, є підставою для проведення взаємних розрахунків між сторонами.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов зазначеного договору, не розрахувався за надані позивачем послуги в розмірі 415 387 грн 18 коп. , у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем.

Відповідач, заперечуючи проти позову, послалося на те, що договір оренди тепловоза з локомотивно-складськими бригадами № 3141Ю від 10.12.2021 є неукладеним, оскільки цей договір відповідачем підписано не було, оригінал зазначеного договору, підписаного самим позивачем, відповідачу також не передавався, послуги відповідачу не надавалися та будь-яких інших підписаних документів від позивача не надходило.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зауважує, що за приписами статей 77, 78, 87 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи; на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Тоді, як суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі № 910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

При цьому позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо надання відповідачу послуг на загальну суму 415 387 грн 19 коп., а саме позивачем не надано доказів в підтвердження того, що позивачем направлено на адресу відповідача акту прийому-передачі наданих послуг, який є підставою для здійснення розрахунків за надані послуги.

Також суд зазначає, самі лише податкові накладні не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з надання послуг, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту реального надання послуг орендарю та їх прийняття ним і як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.

Щодо наданої позивачем заяви свідка ОСОБА_1 , суд зазначає, що вказана заява не підтверджує факту настання конкретних обставин в підтвердження наявності чи відсутності заборгованості у відповідача перед позивачем за договором оренди з локомотивно-складськими бригадами від 10.12.2021 № 3141-Ю. Крам того, показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт виникнення між сторонами господарсько-правових відносин та факт наявності у відповідача заборгованості.

Враховуючи викладене, виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за штрафних санкцій за договором оренди з локомотивно-складськими бригадами від 10.12.2021 № 3141-Ю є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237-238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Плотницька