ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2023м. ХарківСправа № 922/1855/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Залізничавтоматика"
до Комунальне підприємство "Харківський метрополітен"
про стягнення коштів

за участю представників:

позивача Нагірняк Я.В.

відповідача - Щербак Н.Б.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Залізничавтоматика" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (відповідач) 1 300 000,00 грн основної заборгованості за договором про надання послуг №33-02/АТЗ від 13.02.2020, 891 657,52 грн пені, 565 509,88 грн інфляційних втрат та 90 074,00 грн 3% річних.

Судові витрати просить покласти на відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 09.05.2020 здійснено автоматичний розподіл зазначеної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 922/1855/23 та визначено її до розгляду судді Прохорову С.А.

Ухвалою суду від 15.05.2023 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 07.08.2023 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. №14106 від 05.06.2023) в якому він заперечує проти позову, зазначаючи, що позивачем не подано всіх доказів на підтвердження факту виконання робіт, а наявність фінансових труднощів у відповідача є підставою для затримки оплати згідно п. 2.7 Договору, та наявність форс-мажорних обставин звільняє його від відповідальності.

Також, відповідачем подані пояснення (вх. №16370 від 26.06.2023) в яких він заперечує проти нарахувань, здійснених позивачем та надає свій розрахунок та клопотання (вх. №19186 від 21.07.2023) про застосування до позовних вимог про стягнення пені строку позовної давності.

Позивачем відповіді на відзив надано не було.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечував.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 28.08.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

13 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЗАЛІЗНИЧАВТОМАТИКА» (Позивач) та Комунальним підприємством «Харківський метрополітен» (Відповідач) було укладено Договір про надання послуг №33-02/АТЗ (Договір).

Відповідно до п. 1.1 Позивач взяв на себе зобов`язання на власний ризик, своїми силами та засобами за завданням Відповідача надати послуги із заміни обладнання автоматизованої системи управління інженерно - технічних пристроїв на 6 станціям Холодногірсько - заводської лінії, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги на умовах договору.

Пунктом 2.1. Договору визначена загальна ціна Договору - 4 680 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 780 000,00 грн).

Відповідно до п. 2.2. Відповідач здійснює попередню оплату у розмірі 30% (1 404 000,00 грн) від загальної суми Договору протягом 10 банківських днів від дати підписання Договору. Остаточний розрахунок за надані послуги здійснюється з врахуванням суми передплати протягом 10 банківських днів від дати підписання обома Сторонами Акту здачі - прийняття наданих послуг.

Згідно платіжної інструкції №1671 від 26.02.2020 відповідачем було сплачено на рахунок позивача попередню оплату в розмірі 1 404 000,00 грн.

Також, позивачем до матеріалів справи подані підписані сторонами Акт №1 приймання виконаних робіт за грудень 2020 на суму 301 884,12 грн від 24.12.2020 та Акт вартості устаткування до Акту №1 від 24.12.2020 на суму 4 378 115,88 грн.

Відповідачем дані обставини справи не оспорюються.

Доказів наявності претензій з боку відповідача стосовно якості, обсягу, строків виконання робіт, тощо та їх пред`явлення позивачу, відповідачем до матеріалів справи надано не було. Акти виконаних робіт та вартості устаткування підписані з боку відповідача без зауважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач лише частково оплатив вартість наданих позивачем послуг. Сума боргу станом на дату подання позову становить 1 300 000 (один мільйон триста тисяч) гривень.

Дані обставини також не заперечуються відповідачем.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на положення ст.ст. 11, 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, яке виникає на підставі договору, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 1 300 000,00 грн основної заборгованості обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

При цьому, суд не приймає заперечень відповідача щодо відсутності в нього обов`язку по оплаті наданих послуг у зв`язку з фінансовими труднощами, оскільки, п. 2.7 Договору, на який посилається відповідач передбачає можливість такої затримки, а не безумовне право відповідача не виконувати свій обов`язок по оплаті. Крім того, відповідачем не надано до суду доказів здійснення будь-яких дій, направлених на повідомлення позивача про наявність підстав затримки оплати, доказів погодження позивачем можливих нових строків по оплаті, як і самих доказів фінансових труднощів станом на момент виникнення обов`язку по оплаті у відповідача.

Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2.2. договору встановлено строк оплати за надані послуги протягом 10 банківських днів від дати підписання акту.

Оскільки акт виконаних робіт було підписано сторонами 24.12.2020 то строк настання обов`язку у відповідача по оплаті послуг виник 13.01.2021, а з 14.01.2021 відповідач є таким, що прострочив виконання.

Позивачем здійснені нарахування річних та інфляції на суму заборгованості, яку заявлено до стягнення, тобто на 1 300 000,00 грн, що є правом позивача самостійно визначати межі заявлених до стягнення позовних вимог.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за виконані позивачем послуги, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних за допомогою програми Калькулятор Ліга, з урахуванням визначеної позивачем бази нарахування (1 300 000,000 грн) та дати з якої у відповідача почалося прострочення виконання обов`язку по оплаті (14.01.2021) суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок річних не відповідає дійсності, оскільки, позивач здійснив їх нарахування починаючи з 08.01.2021, а не з 14.01.2021, а розмір самих річних становить 89 432,88 грн.

Таким чином, суд задовільняє позовні вимоги позивача в частині стягнення 89 432,88 грн 3% річних та відмовляє в позові в частині стягнення 641,12 грн 3% річних, як безпідставно нарахованих.

Перевіривши арифметичний розрахунок інфляційних втрат за допомогою програми Калькулятор Ліга, з урахуванням визначеної позивачем бази нарахування та періода, суд зазначає, що розмір інфляційних втрат за цей період становить 569 240,46 грн.

Водночас, виходячи з того, що згідно положень ч. 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, суд розглядає вимоги виключно в межах заявлених позивачем в позовній заяві сум, а тому позовні вимоги в частині стягнення 565 509,88 грн інфляційних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення 891 657,52 грн пені, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ЗУ Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону).

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.З Закону).

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Керуючись п. 7.1. Договору сторона, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність визначену чинним законодавством України.

Керуючись п. 7.2. Договору у разі порушення терміну оплати за п. 2.2. Договору Відповідач оплачує Позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення за кожен день такого прострочення.

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за виконані позивачем послуги, вимоги позивача про стягнення пені є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.12 та п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, як вбачається з вищенаведених норм діючого законодавства, строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України продовжується як на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), так і на період дії в Україні воєнного стану.

Аналогічні позоження містяться й в Господарському кодексі України, а саме п. 7 Прикінцевих положень, яким встанорвлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 №211 було введено на усій території України карантин, який в подальшому був продовжений до 30.06.2023 (Постанова КМУ «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236» від 25.04.2023 №383.

Також відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 був введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який був продовжений та триває до теперішнього часу.

А це означає, що строк позовної давності, встановлений законом для вимог про стягнення пені, зазначених у позовній заяві позивача, як і строк встановлений ст. 232 ГК України, фактично продовжується оскільки і карантин на момент звенення позивача до суду тривав, а воєнний стан в Україні досі триває.

Саме така правова позиція випливає із постанови Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.05.2021 у справі №903/323/20, відповідно до якої Верховний Суд відхилив доводи скаржника стосовно пропуску з боку позивача позовної давності під час подання позовної заяви з вимогою про стягнення з відповідача пені, зокрема, на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України.

Отже, враховуючи наведене, суд відмовляє відповідачу в заяві про застосування до вимог позивача про стягнення пені строків позовної давності та не приймає заперечення про порушення позивачем строків нарахування, встановлених ст. 232 ГК України.

Щодо посилання відповідача про наявність форс мажорних обставин у зв`язку з повномасштабними бойовими діями на території Харківської області, суд зазначає наступне.

У питанні належного підтвердження обставин непереборної сили варто звернути увагу на постанову Верховного Суду у справі № 910/9258/20 від 01.06.2022р., відповідно до якої: «засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ні обставини були Форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання: доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору».

Стаття 617 Цивільного кодексу України звільняє від відповідальності за порушення в 'язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору.

Але, сама по собі війна з не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Спір між сторонами виник у зв`язку з невиконанням у встановлені строки відповідачем своїх обов`язків по договору щодо оплати, строк виконання яких настав 13.01.2021, тобто до моменту виникнення форс-мажорних обставин на які вказує останній.

Обставини які вказані відповідачем не вказує на той факт, що відповідач втратив контроль над управлінням своїх банківських рахунків і він, яка на момент вторгнення і до моменту подання позову, банк в якому знаходиться рахунки відповідача не мав і не має можливість здійснювати платежі.

Відповідачем не надано доказів відсутності коштів на його рахунках для сплати боргу, як станом на день прострочення виконання зобов`язання так і на дату подання позову, і що відсутність коштів знаходиться в причинному зв`язку з війною.

Таким чином, перевіривши арифметичний розрахунок пені, з урахуванням дати з якої у відповідача почалося прострочення виконання обов`язку по оплаті (14.01.2021), суд зазначає, що вірний розмір пені за цей період, який відповідає вимогам діючого законодавства, є правомірним та обгрунтованим становить 890 873,97 грн, а не 891 657,52 грн як нараховано позивачем.

Заявлена позивачем до стягнення 783,55 грн пеня є такою, що безпідставно нарахована.

Однак суд приймає до уваги наступні обставини.

КП «Харківський метрополітен» знаходиться в внаслідок повної зупинки перевезення пасажирів в період пандемії у 2020 року з 17.03.2020 по 24.05.2020 та значного зменшення пасажиропотоку після відновлення пасажирських перевезень у 2021 року (накази Департаменту інфраструктури про тимчасову заборону роботи Харківського метрополітену та обмеження кількості пасажирів в наземному пасажирському транспорті № 66 від 17.03.2020, № 74 від 27.03.2020).

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває на теперешній час.

Відповідач знаходиться в місті Харків на території якого з 24.02.2023 велися активні бойові дії та обстріли міста.

Згідно наказу Департаменту інфраструктури Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.02.2022р. № 30/1 «Про закриття регулярних перевезень КП «Харківський метрополітен»», з 24.02.2022 припинено регулярні перевезення лініями метрополітену до особового розпорядження.

Відповідно до п.2 підпункту 9 Переліку об`єктів, що господарювання, проектування яких здійснюється з урахуванням вимог інженерно-належать суб`єктам технічних заходів цивільного захисту, затверджених Постановою КМ України від 09.01.2014р. № 6 споруди метрополітену є об`єктами подвійного призначення, тобто використовуються в особливий період для тимчасового захисту людей, майна тощо.

Тому, з 24.02.2022р. по 23.05.2022р. метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався виключно для укриття населення від уражень під час збройної агресії рф та функціонував відповідно до Кодексу цивільного захисту та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для забезпечення умов здійснення органами державної влади, військового командування, органами місцевого самоврядування наданих їм повноважень.

Роботу КП «Харківський метрополітен» на період з 24.02.2022р. по 23.05.2022р. було повністю зупинено, доходи підприємство не отримувало.

На виконання наказу Департаменту інфраструктури Харківської міської ради від 19.05.2022р. № 37 «Про поновлення регулярних перевезень КП «Харківський метрополітен» та п. 5 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.06.2022р. № 163 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг та транспортних послуг в умовах воєнного стану», КП «Харківський метрополітен» з 24.05.2022р. відновило перевезення пасажирів лініями Харківського метрополітену на безоплатній основі до відповідного розпорядження міського голови, так як місто має продовжувати жити і метрополітен є найнебезпечнішим способом долати відстані аби забезпечувати життєдіяльність міста при постійних обстрілах, які ні на день не зупиняються.

Отже, доходи від перевезення пасажирів з 24.02.2022 р. на підприємстві відсутні.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати саме штрафних санкцій.

Розмір штрафних санкцій (пені) становить майже 70 % від заборгованості відповідача.

Враховуючи вище викладене, суд, врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих послуг за договором, відсутності в діях відповідача прямого умислу у порушенні зобов`язання та обставини того, що несвоєчасна оплата за отриману електричну енергію була спричинена веденням активних бойових дій на території міста Харкова, приймаючи до уваги відсутність доказів понесення позивачем збитків, внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором, а якщо вони наявні, то останні компенсуються стягненням інфляційних втрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 90%.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Додатково слід зазначити, що стягнення на користь позивача втрат від інфляції певного мірою компенсує знецінення несплачених Відповідачем коштів, а тому при зменшенні розміру штрафних санкцій (пені та штрафу) Позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану.

Таким чином, суд дійшов висновку про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% від суми перерахованої судом (890873,97 грн) та часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 89 087,39 грн.

В задоволенні позову в частині стягнення 802 570,13 грн пені (розмір якої складається з 783,55 грн безпідставно нарахованої пені та суми на яку було зменшено пеню в розмірі 801 786,58 грн) суд відмовляє.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача пропорційно вимогам які визнані судом обгрунтованими.

Інших судових витрат позивачем заявлено не було.

Керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, 185, 191, 192, ст. ст. 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 29, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Залізничавтоматика" (61166, м. Харків, пр. Науки, 36, к. 32, ):

1 300 000 грн заборгованості за договором №33-02/АТЗ від 13.02.2020,

89 087,39 грн пені,

565 509,44 грн інфляційних,

89 432,88 грн 3 % річних

42 687,25 грн судового збору

В задоволенні позову в частині стягнення 641,12 грн 3% річних та 802 570,13 грн пені відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Залізничавтоматика" (61166, м. Харків, пр. Науки, 36, к. 32, ):

Відповідач Комунальне підприємство "Харківський метрополітен" (61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 29, ).

Повне рішення складено "06" вересня 2023 р.

Суддя С.А. Прохоров