ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 вересня 2023 року Справа № 903/534/23 (914/1703/23)
Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/534/23 (914/1703/23) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД АВІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіон+" про стягнення 872026,11 грн,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2023 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ТОВ "ТД АВІС" до відповідача ТОВ "АВІОН+" про стягнення 872 026,11 грн.

Ухвалою суду від 05.06.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД АВІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІОН+" про стягнення 872 026, 11 грн, передано за підсудністю до Господарського суду Волинської області.

07.07.2023 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла справа №914/1703/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД АВІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіон+" про стягнення 872026,11 боргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2023 заяву передано для розгляду судді Кравчук А. М.

Судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Волинської області перебуває справа № 903/534/23 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіон+".

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 23.06.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіон+".

Отже, з врахування викладеного, ухвалою суду від 10.07.2023 (суддя Кравчук А.М.) позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД АВІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіон+" про стягнення 872026,11 грн. передано до Господарського суду Волинської області, в провадженні якого перебуває справа №903/534/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіон+" () (суддя Гарбар І. О.), для розгляду спору в межах цієї справи.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.07.2023 заяву передано для розгляду судді Гарбару І.О.

Ухвалою суду від 12.07.2023 позовну заяву залишено без руху. Позивачу не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду: докази направлення відповідачу на юридичну адресу (43010, Волинська обл., Луцький р-н, місто Луцьк, вул.Рівненська, будинок 48) копії позовної заяви і доданих до неї документів (опис вкладення в поштовий конверт, касовий чек або розрахункова квитанція).

Ухвалу суду від 12.07.2023 позивач отримав 18.07.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №814.

Отже, строк для усунення недоліків до 28.07.2023.

19.07.2023 позивач надіслав на адресу суду заяву про усунення недоліків. Долучив докази направлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів (опис вкладення в поштовий конверт та квитанцію)

Ухвалою від 26.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 26.07.2023, яка була направлена рекомендованим листом на юридичну адресу відповідача (43010, Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 48) повернута з відміткою відділення поштового зв`язку " адресат відсутній за вказаною адресою ".

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження ТОВ "Авіон+": 43010, Волинська область, м. Луцьк, вул.Рівненська,48, отже суд направив ухвалу від 26.07.2023 за місцем державної реєстрації останнього.

Тобто, надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі № 911/3309/17).

Судом враховано, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина друга статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З огляду на викладене, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитися з ухвалою Господарського суду Волинської області від 30.05.2023 в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно п.4 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції або повернуті органами зв`язку з позначками "адресат відсутній", "закінчення терміну зберігання" тощо з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Відсутність сторони за адресою чи незабезпечення одержання за такою адресою кореспонденції створює саме для учасника справи негативні наслідки, які він зобов`язаний передбачити та самостійно вжити заходи щодо їх ненастання.

Сам лише факт не отримання учасником провадження кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Разом з цим суд вважає, що дана обставина не є перешкодою для розгляду справи.

Ухвала суду від 26.07.2023, також була направлена 27.07.2023 об 10:28 год на офіційну електронну адресу відповідача, яка вказана у витязі: .

Строк для подання відзиву - до 17.08.2023 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 01.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД АВІС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВІОН +» укладено Договір поставки №68 (а.с.10-17).

Відповідно до п.п.2.1- 2.2 Договору, Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі Замовлення останнього та у відповідності до Специфікації, а покупець зобов`язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених Сторонами у цьому Договорі.

Право власності на Товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання Товару Покупцем від Постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх Уповноваженими представниками) накладної, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на Товар.

Згідно з п.3.8 Договору (узгодженого в Протоколі узгодження розбіжностей до Договору поставки №68 від 01.04.2021 р.), Покупець зобов`язаний кожного вівторка надсилати на електронну пошту Постачальника Звіт про реалізацію товару за попередній період та суму, яка підлягає сплаті у поточному тижні.

Відповідно до пп.8.1.1 п.8.1 Договору (узгодженого в Протоколі узгодження розбіжностей до Договору поставки №68 від 01.04.2021) Покупець оплачує поставлений Постачальником товар в такі строки: кожного четверга по мірі реалізації Товару кінцевому споживачу, не пізніше 7 (семи) календарних днів з дати реалізації поставленого Товару.

Керуючись п.8.8 Договору, у випадку ненадання звітів про хід реалізації Товару у встановлений пунктом 3.8 строк, Товар вважається реалізованим покупцем та має бути оплаченим в порядку, встановленому даним Договором та Додатковими угодами до нього, в строк 5 робочих днів після отримання Покупцем письмової вимоги Постачальника.

Пунктом 12.1. Договору передбачено, що даний договір набирає чинності з 01.04.2021 і діє до 31.03.2022 включно, а в частині невиконання зобов`язань сторін, шо виникли на момент дії даного договору до їх повного виконання.

До договору сторонами було підписано протокол узгодження розбіжностей, в якому сторони остаточно узгодили умови співпраці.

Договір не був предметом судового розгляду, докази про його розірвання чи зміну умов в матеріалах справи відсутні, отже є чинним на день розгляду справи.

З доводів позивача слідує, що на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 809331,43 грн, що підтверджується видатковими накладними (а.с.33-203).

У зв`язку з частковою оплатою товару та частковим поверненням товару, заборгованість по зазначеним видатковим накладним Відповідача перед Позивачем на дату подання позовної заяви складає 768 444,06 грн.

Вказує, що у акті звіряння №1164 взаємних розрахунків від 31.05.2022 зафіксована заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІОН+» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД АВІС» у розмірі 995422,42 грн (а.с.204-207).

Разом з цим, суд не приймає даний акт звірки як належний доказ, оскільки останній не підписано представником ТОВ «Авіон +».

Разом з цим, позивач зазначає, що на дату подання позовної заяви відсутня можливість надати належним чином завірені копії або оригінали усіх видаткових накладних, тому Позивачем подано позов щодо частини боргу, а саме 768444,06 грн, щодо якого вдалось зібрати первинну документацію для підтвердження реальності операцій.

Вказує, що усі видаткові накладні практично перебували у місті Херсоні, яке у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебувало в умовах тимчасової окупації. Частину оригіналів видаткових накладних було втрачено.

Про факт господарської діяльності на території міста Херсон свідчить адреса розподільчого центру Покупця и. Херсон, вул. Некрасова.2, зазначена у п. 10.14 Договору та у Додатку №3 Договору.

Заборгованість відповідача за поставлений товар становить 768444,06 грн, підтверджена матеріалами справи, відповідачем неоспорена, підставна і підлягає до стягнення з відповідача, оскільки в силу ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 20590,09 грн. - 3% річних, 82991,96 грн. інфляційних втрат (а.с.209-210).

З п.8.8 Договору слідує, що товар вважається реалізованим покупцем та має бути оплаченим в порядку встановленому даним Договором та Додатковими угодами до нього, в строк 5 робочих днів після отримання Покупцем письмової вимоги Постачальника.

Позивач вказує в позовній заяві, що 17.06.2022 ТОВ «АВІОН + » отримав вимогу ТОВ «ТД АВІС» щодо погашення заборгованості по Договору поставки №68 від 01.04.2021 (вих.№1346-58/В від 03.06.2022), проте її не виконав.

Відповідачем не було надано звітів про хід реалізації Товару, отже це свідчить про настання обов`язку Відповідача щодо оплати поставленого Позивачем Товару після отримання Покупцем письмової вимоги Постачальника.

Таким чином, Позивач вважає, що свій обов`язок з оплати за поставлений Позивачем товар Відповідач повинен був здійснити до 24.06.2022 (включно), проте станом на дату подання позовної заяви такої оплати здійснено не було.

Однак, як слідує з матеріалів справи, позивач не долучив до матеріалів справи вимогу ТОВ «ТД АВІС» щодо погашення заборгованості по Договору поставки №68 від 01.04.2021 (вих.№1346-58/В від 03.06.2022) з доказами відправки та отримання, яка зазначена у переліку додатків за №7.

З врахуванням викладеного, та відсутністю в матеріалах справи вимоги від 03.06.2022, як це передбачено п.8.8.протоколу узгодження розбіжностей, нарахування 3% річних та інфляційних втрат безпідставне.

Щодо стягнення суми основного боргу, у відповідності до п.8.8.протоколу узгодження розбіжностей, суд вважає, що оскільки претензія відсутня в матеріалах справи, то позовну заяву слід вважати як вимогу про сплату боргу.

Разом з цим, судом враховано, що позовна заява була надіслана ТОВ «Авіон+» на адресу: вул.Шевченка, буд.313, корпус 8, офіс 160, м.Львів, 79069, однак юридична адреса (місцезнаходження юридичної особи) до 22.05.2023 була: 79040, місто Львів, вулиця Городоцька, будинок 355, офіс 358 (така ж адреса зазначена у договорі).

22.05.2023 відбулася державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, зокрема, відомостей місця знаходження юридичної особи.

Ухвалою суду від 12.07.2023 запропоновано позивачу не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду: докази направлення відповідачу на юридичну адресу (43010, Волинська обл., Луцький р-н, місто Луцьк, вул.Рівненська, будинок 48) копії позовної заяви і доданих до неї документів (опис вкладення в поштовий конверт, касовий чек або розрахункова квитанція).

19.07.2023 позивач надіслав на адресу суду заяву про усунення недоліків. Долучив докази направлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів (опис вкладення в поштовий конверт та квитанцію).

Згідно витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту АТ "Укрпошта" № 490, відправлення повернуто за зворотньою адресою - 04.08.2023.

Отже, строк оплати за товар (з врахуванням надіслання позовної заяви на належну адресу відповідача) до 10.08.2023. Станом на день розгляду справи відсутні докази оплати відповідачем заборгованості.

Нарахування 3% річних та інфляційних витрат слід здійснювати з 11.08.2023, однак суд не може вийти за межі періодів, які визначені позивачем.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 768444,06 грн. В решті позову слід відмовити.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в сумі 11526,66 грн. (768444,06 грн. х 13080,39 грн. / 872026,11 грн) відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Подаючи позов до суду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Позивач у справі оплату послуг адвоката підтвердив договором про надання правової (правничої) допомоги №2 від 10.01.2023, актом виконаних робіт (наданих послуг)(а.с.19-20)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

В підтвердження надання АО «Карпенко і партнери» послуг з професійної правничої допомоги в суді під час розгляду справи №914/1703/23 надано копії: договору про надання правової допомоги №01-02-ТДА-23 від 20.02.2023, ордеру серія АВ №1076739 від 19.05.2023, акту приймання-передачі наданих послуг №ТДА-1/23 від 22.05.2023.

Із дослідженого договору про надання правової допомоги від №01-02-ТДА-23 від 20.02.2023, вбачається, що сторони узгодили, що факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг, який підписаний сторонами. Підставою для оплати гонорару є акт наданих послуг.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №ТДА-1/23 від 22.05.2023 АО «Карпенко і партнери» передало, а ТОВ «ТД АВІС» прийняло від виконавця роботу по договору, а саме:

-предметна консультація з вивченням, аналізом наявної у замовника документації. Розробк стратегії (19.05.2023 - 2,5 год) - 3125,00 грн.

- написання та подача позовної заяви (22.05.2023 - 5,5 год)-6875,00 грн.

Всього: 10000,00 грн.

Замовник своїм підписом підтвердив обов`язок по оплаті зазначеної грошової суми .

Враховуючи вказане, позивачем згідно з вимогами ст. 74 ГПК України було доведено надання йому адвокатом вказаних послуг у суді.

Суд, при вирішенні розміру судових витрат переглянув калькуляцію часу, який був витрачений адвокатом, оцінив співмірність та розумність ціни його послуг, врахував складність справи.

Проте, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Такого висновку дійшла Об?єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у п. 4.16. постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо.

Разом з тим, акт надання послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З огляду на викладене, є підстави для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача пропорційно до розміру правомірно заявлених позовних вимог у відповідності до п.4 ст.129 ГПК України, що становить 8812,17 грн. (768444,06*10000,/872026,11).

При розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд врахував ступінь складності справи, кількість та обсяг підготовлених представником позивача процесуальних документів, розрахунків, час, витрачений адвокатом, категорію справи та суму предмету спору.

Враховуючи розподіл витрат пропорційно до розміру правомірно заявлених позовних вимог, у задоволенні заяви про стягнення 1187,83 грн. (10000,00-8812,17) витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІОН+" (вул.Рівненська, будинок 48, місто Луцьк, 43010, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД АВІС" (вулиця Миколи Боровського,1/12, місто Одеса, 65031, ) 768444,06 грн. (сімсот шістдесят вісім тисяч чотириста сорок чотири гривні 06 коп) заборгованості, а також 11526,66 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот двадцять шість гривень 66 коп) витрат по сплаті судового збору, 8812,17 грн (вісім тисяч вісімсот дванадцять гривень 17 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар