ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2023 р. Справа№ 910/5264/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року

у справі №910/5264/22 ( суддя Гулевець О.В.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

про стягнення 6 891,88 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) " Київтеплоенерго " звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" заборгованості у сумі 6 891,88 грн, з яких: 5 422,80 грн - основна заборгованість, 1036,69 грн - інфляційні втрати, 432,39 грн - 3% річних.

Позивач вказує, що ним проводилося постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується корінцями нарядів на включення/відключення будинку на опалюваній період, актами приймання-передавання товарної продукції та відомостями споживання теплової енергії за вказаною адресою. Відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в якому здійснювався облік теплоспоживання пропорційно його опалюваній площі за особовим рахунком № НОМЕР_1. На підтвердження обсягів споживання теплової енергії відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 позивач надав облікові картки споживача за особовим записом № НОМЕР_1.

З огляду на те, що відповідач своєчасно не здійснив оплату за спожиту теплову енергію, позивач просить стягнути з відповідача основний борг нарахований за період з жовтня 2018 року по грудень 2021 року у сумі 5 422,80 грн, інфляційні втрати у сумі 1036,69 грн та 3% річних у сумі 432,39 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем у позові не зазначено, яка площа нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 передавалась відповідачу та обліковувалось позивачем, тоді як матеріали справи не місять та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що будинок № 9 за адресою: місто Київ, вул. Михайла Коцюбинського, з визначеною площею, знаходиться на балансі або в користуванні відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/5264/22 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції не звернув увагу, що починаючи із жовтня 2018 року по грудень 2019 борг відповідача становить 4 638,32 грн., а за період перебування спірного приміщення в оренді з січня 2020 по грудень 2021, борг становить 784,48 грн.;

- надані відповідачем докази про те, що власником спірних нежитлових приміщень з 2012 є ТОВ «Лідія-Мода», не стосуються даних правовідносин, оскільки останній придбав приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. А, тоді як за відповідачем закріплено на праві господарського відання майно за адресою: АДРЕСА_1;

- позивачем були надані належні докази обсягу спожитої теплової енергії за спірний період та їх вартість.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/5264/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 12.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/5264/22 та повідомлено сторін, що справа буде розглядатись без повідомлення (виклику) учасників справи.

Позиції учасників справи

07.07.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго". За розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Згідно з п. 2.2.1 цього статуту предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

Позивачем зазначено, що станом на дату подання позову договір про постачання теплової енергії між сторонами не укладено.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в якому надавалися послуги з теплопостачання за період з жовтня 2018 року по жовтень 2020 року.

За твердженнями позивача, останнім здійснювалось постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1, що підтверджується корінцями нарядів на включення/відключення будинку в опалюваній період та відомостями обліку за вказаною адресою. Облік споживання теплової енергії будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_1.

Позивач вказує на те, що оскільки відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, окремий облік теплоспоживання пропорційно його опалюваній площі здійснювалось за особовим рахунком № НОМЕР_1.

На підтвердження факту постачання теплової енергії в спірне нежитлове приміщення, а також її обсягу, позивачем долучено до позовної заяви: корінці нарядів на включення/відключення будинку на опалюваній період, відомості споживання теплової енергії за вказаною адресою, облікові картки споживача за обліковим записом № НОМЕР_1, акти приймання-передавання теплової енергії та довідка про нарахування за теплову енергію, рахунок-фактуру від 31.12.2021.

Позивачем на адресу відповідача направлено вимогу № 30/5/4/17970, в якій просив сплатити заборгованість у загальному розмірі 5 159 232,13 грн за надану теплову енергію, до якої було також включено спірний борг.

За доводами позивача, через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати за спожиту теплову енергію, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 5 422,80 грн., та у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у сумі 1036,69 грн та 3% річних у сумі 432,39 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 вказаної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з постачання теплової енергії споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до п. п. 5 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

До житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Сторонами не надано до матеріалів справи жодних доказів укладення між сторонами договору про постачання теплової енергії.

Як передбачено ч. 1 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами. Постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (абз. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання").

Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Наведені висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16, 25.09.2019 у справі № 522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі № 638/11034/15-ц.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначив, що відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в якому надавалися послуги з теплопостачання.

Так, зі змісту копії рішення Київської міської ради «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» від 09.10.2014 № 270/270 вбачається, що Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Шевченківського району» перейменовано в Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" та віднесено його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Комунальним підприємствам зобов`язано передати Підприємству житловий фонд, який був переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01.08.2014.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» закріплено на праві господарського відання майно згідно додатку.

Як вбачається з додатку до Розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011, за відповідачем закріплено на праві господарського відання жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 3605,50 кв.м.

Відповідно до частин 1, 2 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про теплопостачання» балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.

Зі змісту наведеного вбачається, що на баланс відповідача переданий весь будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Поряд з тим, позивачем у позові не зазначено, яка площа нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 обліковувалось позивачем для нарахування об`ємів теплової енергії.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в облікових картках з обліковим записом № НОМЕР_1 не ідентифіковано об`єкт, якому надавалась послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа, його місцезнаходження, адреса тощо.

Так, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що у відповідача на балансі перебуває нежитлове приміщення площею 22,3 кв.м., посилаючись на інформацію, розміщену на офіційній сторінці Департаменту комунальної власності міста Києва за посиланням: https://gukv.gov.ua/.

Відповідно до пункту 2.53 Державних будівельних норм ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» розділу «Нежитлові поверхи (приміщення)» нежитлові приміщення - це приміщення громадського призначення, крім приміщень громадського призначення гуртожитків і житлових будинків для осіб похилого віку та сімей з інвалідами, повинні мати входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку.

Належність приміщень багатоквартирного будинку визначено у технічному паспорті на певний будинок, який є документом, що містить відомості щодо проведеної технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, зокрема інформацію про його місцезнаходження (адресу), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо.

Так, із наданого позивачем додатку 1 до розпорядження №80 від 09.02.2011 вбачається, що за відповідачем закріплено на праві господарського відання жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 3605,50 кв.м.

Проте, доказів того, що на балансі або в користуванні відповідача протягом визначеного в позовній заяві періоду, знаходиться нежитлове приміщення площею 22,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1., позивачем не надано. Такі документи не було надано і апеляційному суду.

Колегією суддів критично оцінюються доводи позивача про те, що площа нежитлового приміщення 22,3 кв.м. охоплюється переданою на баланс відповідача загальною площею нежитлових приміщень у вказаному житловому будинку 3605,50 кв.м.

При цьому, у будь-якому випадку, навіть якщо припустити, що площа 22,3 кв.м. охоплюється площею 3605,50 кв.м., то позивач не вказує, якою саме є опалювальна площа приміщення, в яке здійснюється теплопостачання, що є обов`язковою складовою для розрахунку кількості та вартості спожитої теплової енергії.

Більше того, суд першої інстанції в контексті вказаних доводів апелянта вірно врахував пояснення відповідача, що у 2013 році власником спірних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 здійснено продаж їх частин - 160,00 кв.м. - Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛІДІЯ-МОДА», а нежитлове приміщення загальною площею 22,3 кв.м. перебуває в орендному користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди № 977/1, копію якого відповідачем долучено до матеріалів справи.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції не було враховано, що нежитлове приміщення загальною площею 22,3 кв.м. перебуває в орендному користуванні ОСОБА_1 з 2020 року, тоді як позивачем заявлено позовні вимоги за період з жовтня 2018 по грудень 2021 колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем ні у позові, ні у здійсненому розрахунку заборгованості із теплової енергії, ні у поданих доказах не було вказано опалювальної площі приміщення, до якого здійснювалось теплопостачання, завдяки яким у суду була можливість здійснити власний перерахунок нарахованої плати за теплову енергію.

Позивачем до матеріалів справи надані акти приймання-передавання товарної продукції, які на думку позивача, підтверджують факт перебування нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, на балансі відповідача.

Дослідивши вказані акти, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що вони не можуть вважатися належними та допустимими доказами у даному спорі, оскільки вказані акти складені в односторонньому порядку без належного їх направлення відповідачу.

Відтак, із наданих позивачем документів та пояснень неможливо встановити факт, у яке саме нежитлове приміщення здійснювалось постачання теплової енергії, і за які об`єми постачання теплової енергії позивач просить стягнути плату з відповідача.

Колегія суддів зазначає, що надані позивачем докази у сукупності підтверджують факт постачання теплової енергії до будинку, що знаходиться за спірною адресою. Водночас, як вже було зазначено вище, позивачем не наведено площі нежитлових приміщень, по яким обліковувалось постачання теплової енергії, а надані позивачем докази не містять інформації про те, яка опалювальна площа приміщення враховувалась позивачем при здійсненні розрахунку суми боргу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогіднсть, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Вирішуючи спір у цій справі, місцевим судом враховано наведені норми процесуального закону та, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і в сукупності, суд дійшов відповідних висновків.

Як наслідок, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач є споживачем за фактично надані послуги з постачання теплової енергії у спірному приміщенні, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 5 422,80 грн правомірно залишена судом першої інстанції без задоволення.

Вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимог про стягнення основного боргу, у зв`язку із чим суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні, а тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/5264/22.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/5264/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/5264/22 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/5264/22 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко