РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.09.2023Справа № 910/6638/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 299 436,62 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач, Підприємство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича (далі - відповідач, Підприємець) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 299 436,62 грн., з яких: 281 660,00 грн. - неустойка у формі подвійної орендної плати, 15 212,96 грн. - заборгованість з відшкодування податку за користування земельною ділянкою, 2 222,24 грн. - інфляційні втрати, 341,42 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 27.12.2017 року № 2579 в частині повного та своєчасного відшкодування протягом серпня 2021 року - лютого 2023 року податку за користування земельною ділянкою, а також повернення орендованого майна, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 15 212,96 грн. і виникли підстави для нарахування компенсаційних виплат на вказану суму боргу та неустойки в сумі 281 660,00 грн., що становить подвійний розмір орендної плати за період несвоєчасного повернення об`єкта оренди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.05.2023 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано Підприємству строк для усунення її недоліків.

11.05.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Підприємства від 08.05.2023 року про усунення недоліків позовної заяви.

Враховуючи наведене, ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2023 року відкрито провадження у справі № 910/6638/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін. Крім того, цією ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент).

30.05.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява представника відповідача від 26.05.2023 року, в якій останній просив суд зупинити провадження у справі № 910/6638/23 з огляду на те, що Бабич Дмитро Борисович мобілізований до складу Збройних Сил України. На підтвердження означених обставин до цієї заяви долучено копію військового квитка відповідача та довідку військової частини.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.06.2023 року провадження у справі № 910/6638/23 зупинено до припинення перебування Підприємця у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

08.06.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення Департаменту по суті спору, в яких третя особа вказала про наявність правових підстав для задоволення вимог Підприємства.

25.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача від 24.07.2023 року, в якому останній просив суд поновити провадження у справі, посилаючись на те, що Бабич Дмитро Борисович звільнений у запас за сімейними обставинами та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Зважаючи на обґрунтованість наведеного клопотання, ухвалою від 27.07.2023 року господарський суду міста Києва поновив провадження у справі 910/6638/23.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копії ухвал від 15.05.2023 року про відкриття провадження у справі № 910/6638/23 та від 27.07.2023 року про поновлення провадження у цій справі були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місця проживання відповідача, зазначену в позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04214, місто Київ, вулиця Героїв Дніпра, будинок 38, квартира 116. Відповідно до наявних у матеріалах справи поштових повідомлень з трек-номерами № 785 та № 098, відповідач означені ухвали суду отримав 19.05.2023 року та 02.08.2023 року відповідно.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2023 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 року між Департаментом (орендодавець), Підприємцем (орендар) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (балансоутримувач) укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2579 (далі - Договір), за умовами якого орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 02.11.2017 № 68 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північна, 16, літ. Б, для розміщення пункту доочищення та продажу питної води.

Означена угода, а також договір від 31.01.2020 року № 1 про внесення змін до Договору, підписані уповноваженими представниками їх сторін, а також скріплені печатками наведених суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 2.1 Договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 121,7 м2 на 1 та 2 поверхах (прибудова до теплового пункту) згідно з викопіюванням з поверхового плану.

За змістом пункту 2.4 Договору орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін, вказаний у цьому Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передачі об`єкта.

За актом приймання-передачі нерухомого майна від 25.01.2018 року Департамент передав, а відповідач прийняв у орендне користування нерухоме майно (нежитлові приміщення) на 1 та 2 поверхах прибудови до теплового пункту, що перебувають на балансі ПАТ "Київенерго", загальною площею 121,70 м2 за адресою: м. Київ, вул. Північна, буд. 16, літ. Б.

31.01.2020 року між Департаментом (орендодавець), Підприємцем (орендар) та Підприємством був укладений договір № 1 про внесення змін до Договору (далі - Договір № 1), яким умови Договору № 2579 були викладені у новій редакції.

Так, згідно з пунктом 1.1 Договору № 1 орендодавець на підставі протоколів засідання постійної комісії Київради з питань власності від 02.11.2017 № 68 та від 12.02.2019 № 6/141 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північна, буд. 16, літ. Б, для розміщення пункту доочищення та продажу питної води (12,30 м2) та розміщення перукарні (109,40 м2).

Згідно з пунктом 3.1 Договору (тут і далі в редакції Договору № 1) орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 та згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього Договору (додаток 1.1), становить без урахування ПДВ: 115,37 грн. за 1 м2 орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року - 14 040,60 грн., починаючи з 01.03.2019 року до 30.01.2020 року; згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього Договору (додаток 1.2), становить без урахування ПДВ: 48,22 грн. за 1 м2 орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року - 5 867,92 грн., починаючи з 31.01.2020 року.

Крім того, орендар відшкодовує Підприємству щомісячно витрати, що пов`язані з платою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди з ПДВ. Розмір відшкодування витрат, що пов`язані з платою податку за користування земельною ділянкою, змінюється з вимогою Підприємства в односторонньому порядку у випадку змін розмірів цього податку згідно з чинним законодавством України, про що орендарю повідомляється письмово.

За умовами пункту 3.9 Договору орендна плата сплачується орендарем на рахунок Підприємства-балансоутримувача (позивача), починаючи з 01.03.2019 року.

Пунктом 3.10 Договору встановлено, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем.

Відповідно до пункту 3.15 Договору у разі закінчення, припинення (розірвання) цього Договору орендар сплачує плату за фактичне користування об`єктом оренди до дня підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди орендодавцем, орендарем та Підприємством-балансоутримувачем або іншими документами, передбаченими законодавством включно: у розмірі орендної плати, визначеної Договором, - протягом місяця після дати закінчення (дострокового розірвання) Договору; у розмірі подвійної орендної плати, визначеної Договором, - починаючи з другого місяця після закінчення (дострокового розірвання) Договору.

Згідно з пунктом 4.2.20 Договору орендар зобов`язаний після припинення дії цього Договору протягом 3 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Підприємству-балансоутримувачу. Акт приймання-передачі об`єкта підписується відповідним орендодавцем, орендарем та Підприємством-балансоутримувачем. У разі невиконання цього пункту орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати.

За умовами пункту 7.5 Договору в разі закінчення/припинення дії цього Договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт Підприємству-балансоутримувачу у стані, не гіршому, ніж в якому перебував об`єкт на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії Договору.

Відповідно до пункту 9.1 Договору останній є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 27.12.2017 року до 25.12.2020 року.

За приписами пункту 9.4 Договору цей правочин припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

З матеріалів справи вбачається, що з огляду на закінчення 25.12.2020 року строку дії Договору та неповернення відповідачем орендованих приміщень за актом приймання-передачі, Департамент звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Підприємця про усунення останнім перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача з безпідставно займаних ним нежитлових приміщень загальною площею 121,70 м2 за адресою: м. Київ, вул. Північна, буд. 16, літ. Б.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2022 року в справі № 910/21373/21 (суддя Спичак О.М.) за позовом Департаменту до Підприємця, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Підприємства, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, вимоги Департаменту задоволено повністю. Зобов`язано Підприємця усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення з нежитлових приміщень загальною площею 121,70 м2 за адресою: м. Київ, вул. Північна, буд. 16, літ. Б, а також стягнуто з відповідача на користь Департаменту 2 270,00 грн. судового збору.

Означене судове рішення на час розгляду спору в справі № 910/6638/23 набрало законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Цей правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 року в справі № 922/2391/16, від 18.06.2021 року в справі № 910/16898/19 та інших.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2022 року в справі № 910/21373/21 встановлено, що строк дії Договору було визначено до 25.12.2020 року.

22.09.2020 року відповідач звертався до Департаменту із заявою про продовження дії Договору без проведення аукціону, терміном на п`ять років. Проте, за результатами розгляду вказаного звернення, Департамент наказом від 24.11.2020 року № 5188-ОД "Про деякі питання оренди майна територіальної громади міста Києва" відмовив Підприємцю в продовженні вказаного Договору, у зв`язку із порушенням орендарем умов цієї угоди (нецільове використання орендованих приміщень, наявність боргу за орендною платою), про що орендаря було повідомлено листом від 24.11.2020 року № 062/05/14-7238.

04.12.2020 року відповідач вдруге звернувся до Департаменту із заявою про продовження строку дії Договору, в якій просив внести зміни до цього правочину в частині продовження строку його дії до 5 років.

Крім того, у березні 2021 року Підприємець звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту та Підприємства про визнання продовженим Договору (справа № 910/2563/21).

Однак, рішенням господарського суду міста Києва від 06.10.2021 року в справі № 910/2563/21, яке не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили, у задоволенні позову Підприємця відмовлено.

З огляду на вищевикладене, а також зважаючи на закінчення 25.12.2020 року строку дії Договору, суд у справі № 910/21373/21 дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту до Підприємця є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Слід також зазначити, що рішенням господарського суду міста Києва від 08.11.2021 року в справі № 910/12882/21 (суддя Курдельчук І.Д.) за позовом Підприємства до Підприємця, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Департаменту про стягнення 370 060,69 грн., вимоги позивача задоволено повністю. Стягнуто з Підприємця на користь Підприємства 235 492,14 грн. основної заборгованості за Договором та 5 339,60 грн. відшкодування податку за користування земельною ділянкою, нарахованих з лютого по грудень 2020 року, 87 223,80 грн. неустойки у формі подвійної орендної плати, нарахованої з 26.12.2020 року по липень 2021 року, 14 965,81 грн. інфляційних втрат та 4 122,41 грн. 3 % річних, нарахованих з 26.12.2020 року по 26.07.2021 року, 15 852,17 грн. пені, нарахованої з 01.01.2021 року по 01.07.2021 року, 7 064,76 грн. штрафу та 5 550,91 грн. судового збору.

Вказане судове рішення на час розгляду спору в справі № 910/6638/23 також набрало законної сили.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 910/6638/23, Підприємство посилалося на те, що станом на 21.04.2023 року відповідач всупереч умовам Договору та рішенню господарського суду міста Києва від 23.02.2022 року в справі № 910/21373/21 не повернув орендовані ним приміщення підприємству-балансоутримувачу, а також не погасив заборгованість за цим правочином, підтверджену рішенням господарського суду міста Києва від 08.11.2021 року в справі № 910/12882/21.

Враховуючи наведені обставини, Підприємство звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом, в якому просило суд стягнути з відповідача 281 660,00 грн. неустойки у формі подвійної орендної плати, нарахованої внаслідок невиконання відповідачем обов`язку з повернення орендованої нерухомості з 01.08.2021 року по 31.03.2023 року (протягом 20 місяців), 15 212,96 грн. заборгованості з відшкодування податку за користування земельною ділянкою з серпня 2021 року по лютий 2023 року, а також 341,42 грн. 3 % річних та 2 222,24 грн. інфляційних втрат, нарахованих з 01.10.2021 року по 17.04.2023 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою Договір є договором оренди, а відтак правовідносини, що виникли між його сторонами, регулюються нормами Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час укладення Договору) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом статті 283 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на час укладення Договору) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Згідно з частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як було зазначено вище, у позовній заяві Підприємство просило суд стягнути з відповідача, зокрема, 281 660,00 грн. неустойки у формі подвійної орендної плати, нарахованої внаслідок невиконання Підприємцем обов`язку з повернення орендованої нерухомості з 01.08.2021 року по 31.03.2023 року (протягом 20 місяців).

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору оренди та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини, з урахуванням особливостей предмету найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини оренди з неправомірного користування майном можуть регулюватися положеннями договорів, які визначають наслідки неправомірного користування майном та нормами законодавства, які в імперативному порядку застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання в сфері орендних відносин.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій за Господарським кодексом України, якими визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, положеннями статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України регламентовано, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Водночас частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено санкцію за порушення такого зобов`язання (якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення).

Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка), яка передбачена статтею 785 Цивільного кодексу України, є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном).

Відтак, зазначена санкція (неустойка), як така, що визначена спеціальною нормою права, має певні особливості у застосуванні в порівнянні з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями статті 230 Господарського кодексу України та статті 549 Цивільного кодексу України.

Як було зазначено вище, за умовами пунктів 9.1, 9.4 Договору останній є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 27.12.2017 року до 25.12.2020 року та припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до пункту 7.5 Договору в разі закінчення/припинення дії цього Договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт Підприємству-балансоутримувачу у стані, не гіршому, ніж в якому перебував об`єкт на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії Договору.

Суд звертає увагу на те, що за наявними у матеріалах справи доказами та за змістом судових рішень у справах № 910/2563/21, № 910/12882/21 та № 910/21373/21, відповідач усвідомлював припинення договірних правовідносин між сторонами (зокрема, після 25.12.2020 року) та мав можливість повернути Підприємству-балансоутримувачу за актом приймання-передачі майно, що було предметом оренди за Договором. Проте означеного обов`язку Підприємець не виконав, тоді як доказів на підтвердження існування будь-яких об`єктивних перешкод у поверненні орендодавцеві об`єкта оренди за Договором чи відсутності вини орендаря у невиконанні наведеного обов`язку відповідач суду не надав.

З матеріалів справи та наявного у позовній заяві розрахунку вбачається, що позивач просив стягнути з Підприємця 281 660,00 грн. неустойки, нарахованої на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України протягом серпня 2021 року - березня 2023 року (за 20 місяців прострочення), що складає подвійну плату за користування протягом спірного періоду орендованими приміщеннями.

Проте, при дослідженні здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення неустойки судом було встановлено, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства в силу допущених помилок при визначенні баз нарахування цієї санкції, що призвело до заявлення наведеної суми неустойки в завищеному розмірі.

Як вбачається з умов Договору, розмір місячної орендної плати за об`єкт оренди становить 5 867,92 грн. (без ПДВ), що разом із ПДВ складає 7 041,50 грн. Саме ця сума (7 041,50 грн.) використана Підприємством у якості бази нарахування заявленої до стягнення на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном протягом 20 місяців (7 041,50 грн. * 2 * 20).

Разом із тим, справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України. Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, Податковим Кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Виходячи із системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму (оренди) до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 року в справі № 916/1319/19 та є актуальною на час вирішення даного спору (що також підтверджується змістом постанови Верховного Суду від 25.05.2022 року в справі № 904/4472/20 та інших).

Зважаючи на викладене, обґрунтованою сумою неустойки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі положень частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, з урахуванням правильної бази нарахування (орендна плата без ПДВ), за обрахунком суду є 234 716,80 грн. (5 867,92 грн. * 2 * 20).

За таких обставин, стягненню з Підприємця на користь позивача підлягає 234 716,80 грн. неустойки, нарахованої на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, тоді як у задоволенні вимог Підприємства про стягнення з відповідача 46 943,20 грн. цієї неустойки слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з орендаря 15 212,96 грн. заборгованості з відшкодування податку за користування земельною ділянкою, суд зазначає таке.

Положеннями частин 1 та 2 статті 762 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час укладення Договору) передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина 5 статті 762 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.12 Договору передбачено, що оплата витрат на утримання орендованого майна, компенсація витрат підприємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою не входить до складу орендної плати.

Пунктом 4.2.13 Договору на орендаря покладено обов`язок самостійно сплачувати компенсацію витрат підприємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою.

На підтвердження дійсного розміру заборгованості відповідача з відшкодування податку за користування земельною ділянкою Підприємство надало суду копії підписаних позивачем та направлених на адресу Підприємця відповідних актів здачі-приймання робіт за період серпень 2021 року - лютий 2023 року на загальну суму 15 212,96 грн.

Однак, доказів оплати Підприємцем вказаних у наведених актах сум грошових коштів матеріали справи не містять, у той час як строк внесення відповідачем платежів з відшкодування податку за користування земельною ділянкою протягом спірного періоду є таким, що настав.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Оскільки розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором по сплаті протягом спірного періоду відшкодування податку за користування земельною ділянкою у розмірі 15 212,96 грн. підтверджений належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач не надав документів, які свідчать про погашення наведеної заборгованості перед позивачем, яка існує на момент розгляду справи, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Підприємства до відповідача про стягнення вказаної суми боргу, в зв`язку із чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 341,42 грн. 3 % річних та 2 222,24 грн. інфляційних втрат, нарахованих з 01.10.2021 року по 17.04.2023 року внаслідок несвоєчасного проведення Підприємцем розрахунків.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Оскільки нараховані позивачем суми інфляційних втрат у розмірі 2 222,24 грн. та 3 % річних у сумі 341,42 грн. є арифметично правильними та відповідають приписам чинного законодавства, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Підприємства про стягнення з відповідача нарахованих компенсаційних виплат у вищевказаних розмірах, у зв`язку із чим, такі вимоги також підлягають задоволенню.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову Підприємства.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5; ) 15 212 (п`ятнадцять тисяч двісті дванадцять) грн. 96 коп. заборгованості з відшкодування податку за користування земельною ділянкою, 234 716 (двісті тридцять чотири тисячі сімсот шістнадцять) грн. 80 коп. неустойки, 341 (триста сорок одну) грн. 42 коп. 3 % річних, 2 222 (дві тисячі двісті двадцять дві) грн. 24 коп. інфляційних втрат, а також 3 787 (три тисячі сімсот вісімдесят сім) грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 12.09.2023 року.

Суддя В.С. Ломака