СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Харків Справа № 917/161/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

позивача Мамалига Б.А.

відповідача Нестерова М.Б.

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" (вх. №772П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 (повний текст якого складено та підписано 03.04.2023 в приміщення господарського суду Полтавської області суддею Тимощенко О.М.)

за позовом ТОВ "ЄВРО ГАЗ ГРУП", вул. Велика Васильківська, 143/2, пов. 5, оф. 15, м. Київ, 03150

до ТОВ "ПОЛТАВАХЛІБ - 3", вул. Комарова, 10 А, м. Полтава, 36008

про стягнення 938 979,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Полтавської області 30.01.2023 надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ГАЗ ГРУП" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" про стягнення 938 979,25 грн.

Вказаний позов обґрунтовано невиконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати поставленого йому товару відповідно до умов договору постачання нафтопродуктів (скрапленого газу) № 80-07-05 від 07.05.2020.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" (вул. Комарова, 10-А, м. Полтава, 36008; ідентифікаційний код 38667449) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ГАЗ ГРУП" (вул. Велика Васильківська, 143/2, пов. 5, оф. 15, м. Київ, 03150; ) 675 650 грн 00 коп основного боргу, 96 199 грн 84 коп. пені, 149 692 грн 09 грн інфляційних нарахувань, 17 437,32 грн 3% річних, 14 084 грн 70 коп. витрат по сплаті судового збору.

ТОВ "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить визнати нечинним рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 в частині стягнення 70 000,00 грн основного боргу і закрити провадження у справі у даній частині. В іншій частині стягнення основного боргу, 96199,84 грн пені, 149692,09 грн інфляційних нарахувань, 17437,32 грн 3% річних рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 скасувати і ухвалити нове рішення, яким в частині стягнення 263 332,00 грн основного боргу закрити провадження у справі, в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що у встановлений судом першої інстанції строк відповідач через «Електронний суд» надав відзив на позов від 01.03.2023 (вх. №2743), в якому відповідач зазначив, що станом на дату подання відзиву відповідачем здійснено оплату товару за зазначеним договором згідно з наступними платіжними дорученнями: від 10.01.2023 р. № 185 на суму 70 000,00 грн.; від 17.01.2023 № 683 на суму 62 319,00 грн.; від 17.01.2023 № 684 на суму 7 681,00 грн.; від 24.01.2023 № 927 на суму 55 350,00 грн.; від 24.01.2023 № 931 на суму 67 982,00 грн.; від 02.02.2023 № 8077 на суму 70 000,00 грн.; від 09.02.2022 р. № 15929 на суму 11 581,00 грн.; від 09.02.2023 № 15930 на суму 58419,00 грн., а всього перераховано коштів на загальну суму 403 332,00 грн. При цьому відповідачем до відзиву додано копію банківської виписки на підтвердження зазначених платежів. Таким чином, відповідач подав копію банківської виписки з відміткою банку за період з 01.01.2023 по 09.02.2023 у строк, встановлений ч. 3 ст. 80 ГПК України. Даний доказ є належним на підтвердженням здійснення часткової оплати боргу відповідачем на користь позивача, даний доказ неправомірно не прийнято судом першої інстанції до розгляду, судом першої інстанції невірно надано його оцінку, що призвело до прийняття судом незаконного і необґрунтованого рішення, тому як неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів (банківської виписки, доданої відповідачем до відзиву), неправильно їх досліджено та оцінено.

На підставі наведеного, апелянт зазначає, що оскільки предметом позову є стягнення 675 650 грн. основного боргу, з яких 140 000 грн. відповідач сплатив до моменту подачі позову (а саме згідно з платіжними дорученнями від 10.01.2023 № 185 на суму 70 000,00 грн.; від 17.01.2023 № 683 на суму 62 319,00 грн.; від 17.01.2023 № 684 на суму 7 681,00 грн., що визнається сторонами в заявах по суті і підтверджується копіями банківських виписок, наданих сторонами до заяв по суті), в цій частині стягнення боргу в сумі 140 000 грн в позові необхідно було відмовити), а грошову суму в розмірі 263 332 грн. (згідно з платіжними дорученнями від 24.01.2023 № 927 на суму 55 350,00 грн.; від 24.01.2023. № 931 на суму 67 982,00 грн.; від 02.02.2023 № 8077 на суму 70 000,00 грн.; від 09.02.2022 № 15929 на суму 11 581,00 грн.; від 09.02.2023 № 15930 на суму 58419,00 грн., на підтвердження яких додано до відзиву банківську виписку) відповідачем сплачено після подання позову у даній справі, в цій частині стягнення боргу в сумі 263 332 грн провадження у справі необхідно було закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

У разі залишення апеляційним судом оскаржуваного рішення без змін в частині стягнення 149 692 грн 09 коп інфляційних нарахувань, 17437,32 грн 3% річних, апелянт просить зменшити розмір нарахованої позивачем пені, зазначеної в позовній заяві в сумі 236199,84 грн. за період 314 днів (з 25.02.2022).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" (вх. №772П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23. Призначено справу до розгляду на 13.06.2023.

09.05.2023 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, в якому останній зазначає, що після прийняття оскаржуваного рішення (тобто після 03.04.2023) відповідачем було оплачено скраплений газ на суму 272 318,00 грн. згідно з платіжними інструкціями від 05.04.2023 № 18566 на 70 000,00 грн., від 27.04.2023 №19975 на 25 300,00 грн., від 27.04.2023 № 19976 на 177 018,00 грн. (що, на його думку, є підставою для визнання нечинним оскаржуваного рішення і закриття провадження у справі в даній частині позовних вимог). Таким чином, зазначений позивачем у позовній заяві основний борг в сумі 675 650,00 грн. оплачений відповідачем повністю в зазначеній сумі, що підтверджується платіжними інструкціями.

В якості неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції зазначає, що платежі в період з 05.04.2023 по 27.04.2023 за природний газ здійснено відповідачем після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, тому дані докази (платіжні інструкції від 05.04.2023 № 18566 на 70 000,00 грн., від 27.04.2023 №19975 на 25 300,00 грн., від 27.04.2023 № 19976 на 177 018,00 грн.) не могли бути подані до суду першої інстанції з поважних причин.

18.05.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 оголошено про перерву у розгляді справи до 04.07.2023.

14.06.2023 від відповідача надійшла заява по справі, в якій останній просить зменшити розмір штрафних санкцій до суми 1 грн., у зв`язку з чим відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних, пені, інфляційних нарахувань.

21.06.2023 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він зазначає, що відповідачем погашено суму основного боргу у розмірі 535 650,00 грн. Крім того зазначає, що позивачем помилково зараховано 140 000,00 грн, що були сплачені відповідачем до подання позову в рахунок погашення пені. Як повідомив позивач, в частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу у розмірі 675 650,00 грн. відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 263329,25 грн., з яких інфляційні нарахування у розмірі 149692,09 грн, 3% річних у розмірі 17437,32 грн., пеня у розмірі 96199,84 грн. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 14084,70 грн.

04.07.2023 від ТОВ "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" надійшли додаткові пояснення по справі, в яких апелянт зазначив, що враховуючи те, що кредитор не поніс збитки, просить зменшити розмір нарахованої пені, процентів річних і інфляційних втрат до однієї гривні.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 оголошено про перерву у розгляді справи до 22.08.2023.

05.07.2023 від ТОВ "ЄВРО ГАЗ ГРУП" надійшли додаткові пояснення по справі щодо зарахування платежів відповідача.

21.08.2023 від ТОВ "Полтавахліб-3" надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, а саме акту звірки взаєморозрахунків на 30.06.2023 між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.058.2023 оголошено про перерву у розгляді справи до 29.08.2023.

Щодо долучення до матеріалів справи нових доказів, колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторін.

Апелянт вказує, що оскільки платежі в період з 05.04.2023 по 27.04.2023 за газ природний здійснено відповідачем після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, дані докази (платіжні інструкції від 05.04.2023 № 18566 на 70 000,00 грн., від 27.04.2023 №19975 на 25 300,00 грн., від 27.04.2023 № 19976 на 177 018,00 грн.) на підтвердження здійснення відповідачем повної оплати товару за договором, що є підставою позову в даній справі, не могли бути подані до суду першої інстанції з поважних причин.

У відповідності до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Зазначені норми свідчать, що саме учасник судового процесу має займати активну позицію у висловленні та доведенні відповідними доказами своїх доводів та заперечень по суті спору. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Останній не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, 129 Конституції України, статей 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 статті 13 ГПК України).

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №913/479/18.

Водночас, колегія суддів акцентує, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 ГПК України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №922/2187/20.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення заяви апелянта про долучення до матеріалів справи доказів оплати основного боргу у розмірі 272 318,00 грн.

Крім того, колегія суддів розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованої пені, процентів річних і інфляційних втрат до однієї гривні вирішила відмовити у його задоволенні, оскільки зазначене клопотання не було предметом розгляду у суді першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 29.08.2023, з`явились представники сторін та надали пояснення по справі.

Щодо розумності строку розгляду справи судова колегія зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Проте, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 19.02.2023 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 №2738-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові та Харківській області, а також особливого (дистанційного) режиму роботи Східного апеляційного господарського суду, обмеження доступу та відвідування працівниками та суддями будівлі Східного апеляційного господарського суду з міркувань безпеки, розгляд даної апеляційної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, наданих пояснень учасниками справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРО ГАЗ ГРУП» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВАХЛІБ-3» (Покупець) було укладено договір постачання нафтопродуктів (скрапленого газу) № 80-07-05 від 07 травня 2020 року (далі - Договір; а.с. 9-15).

Відповідно до умов Договору:

- Постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити скраплений газ, надалі - «Товар», відповідно до умов цього Договору (п. 1.1);

- Постачальник зобов`язується своєчасно та в обумовлені строки проводити передачу Товару у власність Покупця, відповідно до умов цього Договору (п. 2.1);

- Покупець обов`язується своєчасно і в повному обсязі проводити оплату за поставлений Постачальником Товар та відшкодування витрат, пов`язаних з транспортуванням Товару (п. 2.2);

- Товар вважається поставленим Постачальником та прийнятим Покупцем за кількістю та якістю, а право власності на Товар таким, що перейшло від Постачальника до Покупця, з дати підписання відповідної видаткової накладної. Датою поставки Товару вважається дата, зазначена в видатковій накладній (п. 3.3);

- Покупець здійснює 100 % передоплату за Товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника (п. 6.1);

- Покупець зобов`язаний здійснити повний і остаточний розрахунок за поставлений товар на протязі трьох банківських днів з моменту прийому передачі товару, у разі поставки товару без отримання Постачальником передплати (п. 6.3);

- Оплата здійснюється на підставі виставленого Постачальником рахунку (п. 6.4);

- Датою здійснення оплати Товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника (п. 6.5);

- У разі надходження грошових коштів після закінчення термінів передбачених рахунком Постачальник має право відмовити у відвантаженні Товару і повернути грошові кошти Покупцеві (п. 6.6);

- Покупець, без будь-яких додаткових письмових доручень та розпоряджень, доручає Постачальнику, а Постачальник зараховує кошти, які надійшли від Покупця, у наступній послідовності: у першу чергу - як оплата штрафів та пені; у другу чергу - як погашення заборгованості за Товар, відвантажений за даним Договором; у третю чергу - як погашення заборгованості за вартість витрат на доставку Товару в минулі періоди; у четверту чергу - як поточна планова оплата; у п`яту чергу як передоплата.

Вищезазначене у цьому пункті доручення Покупця Постачальнику по зарахуванню грошових коштів зберігає чинність незалежно від вказаного в платіжному дорученні Покупця призначення платежу. Зміна призначення платежу, здійснена Постачальником відповідно до даного пункту, не вимагає від Сторін будь-якого письмового оформлення (п. 6.12);

- Постачальник має право змінювати зазначену у пункті 6.12. Договору черговість зарахування коштів, які надійшли від Покупця, а Покупець даним, без будь-яких додаткових письмових доручень та розпоряджень, доручає Постачальнику змінювати черговість зарахування коштів, які надійшли від Покупця (п. 6.13);

- У разі невиконання Покупцем умов оплати вартості Товару Покупець сплачує на користь Постачальника (крім суми заборгованості) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості.

Пеня сплачується Покупцем протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання Покупцем вимоги Постачальника. У разі несплати пені у вказаний в цьому пункті строк, Покупець вважається таким, що має заборгованість за даним Договором.

Оплата пені не звільняє Покупця від виконання прийнятих на себе зобов`язань за даним Договором та Додатковими угодами до нього (п. 8.3);

- Застосування передбачених цим Договором штрафних санкцій, штрафів, пені є правом, а не обов`язком Постачальника. Незважаючи на те, що застосування штрафних санкцій, штрафів, пені, інших майнових вимог є правом, а не обов`язком Постачальника, Покупець у будь-якому випадку зобов`язаний сплатити Постачальнику передбачені цим Договором штрафні санкції, штрафи, пеню та понесені Постачальником збитки протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня, коли Покупець дізнався про існування підстав для застосування до нього штрафних санкцій, штрафів, пені чи стягнення збитків, якщо інший строк не зазначено у вимозі Постачальника (п. 8.4);

- Пеня та штрафні санкції, визначені даним Договором, нараховуються за весь час прострочення, починаючи з дня виникнення заборгованості та закінчуючи днем її повного погашення, без застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тобто збитки за цим Договором стягуються у повній сумі понад штрафні санкції (п. 8.7);

- Сторони домовились встановити позовну давність для вимог Постачальника до Покупця (у тому числі до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені, штрафних санкцій) у три роки (п. 8.8);

- Цей Договір вступає в силу з дати його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2021 року включно, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення. Якщо протягом 20 (двадцяти) робочих днів до закінчення даного Договору жодна зі сторін письмово не заявить про припинення Договору, то строк дії Договору продовжується на наступний календарний рік без обмеження по кількості разів пролонгації (п. 12.1).

На виконання умов Договору в період з 21 січня по 21 лютого 2022 року, Постачальник здійснив поставки товару Покупцю на загальну суму 675 650,00 грн, що підтверджується:

- видатковими накладними № 444 від 21.01.2022 на суму 132 319,00 грн, № 645 від 29.01.2022 на суму 131 013,00 грн, № 883 від 08.02.2022 на суму 109 939,00 грн, № 888 від 08.02.2022 на суму 125 361,00 грн, № 1249 від 21.02.2022 на суму 177 018,00 грн;

- товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 410 від 21.01.2022, № 624 від 29.01.2022, № 841 від 08.02.2022, № 852 від 08.02.2022, № 1231 від 21.02.2022 (а.с. 17-26).

Позивач зазначає, що відповідач не здійснив жодної оплати за отримані ним вищевказані партії Товару. Заборгованість за поставлений товар складає 675 650,00 грн.

У зв`язку із порушенням відповідачем умов Договору щодо своєчасної оплати товару, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 8.3 Договору нарахував відповідачу 149 692,09 грн інфляційних, 17 437,32 грн 3% річних та 236 199,84 грн пені.

04.01.2023 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію вих. № 04/01/2023-2 від 04.01.2022 (а.с. 27-34), в якій позивач вимагав від відповідача оплатити суму заборгованості з урахування нарахованої пені, інфляційних збитків та 3% річних в загальному розмірі 1 078 979,25 грн впродовж 2 робочих днів з моменту отримання цієї претензії.

Відповідач погасив заборгованість частково, у розмірі 140 000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку в банку за період з 01.01.2023 по 19.01.2023 (а.с. 35).

На підставі ст. 534 ЦК України позивач зарахував здійснені відповідачем оплати на загальну суму 140 000,00 грн в рахунок часткового погашення нарахованої суми пені.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 675 650,00 грн основного боргу, 149 692,09 грн інфляційних нарахувань, 17 437,32 грн 3% річних та 96 199,84 грн пені.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (копії): договір постачання нафтопродуктів (скрапленого газу) № 80-07-05 від 07.05.2020; копію довіреності на отримання товару від 07.05.2020 № 80-07-05; видаткові накладні № 444 від 21.01.2022, № 645 від 29.01.2022, № 883 від 08.02.2022, № 888 від 08.02.2022, № 1249 від 21.02.2022; товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 410 від 21.01.2022, № 624 від 29.01.2022, № 841 від 08.02.2022, № 852 від 08.02.2022, № 1231 від 21.02.2022; претензія № 04/01/2023-2 від 04.01.2022 з описом вкладення та фіскальним чеком від 04.01.2023; виписка з банківського рахунку за період з 01.01.2023 по 19.01.2023; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «ЄВРО ГАЗ ГРУП».

Під час розгляд розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем подані пояснення, в яких він зазначив, що згідно даних бухгалтерського обліку на даний момент відповідач повністю погасив суму основного боргу перед позивачем.

Так, позивач повідомив що платежі, які здійснені відповідачем у період з 10.01.2023 по 01.05.2023 року було зараховано в рахунок погашення основного боргу, а саме:

10.01.2023 року сума 70 000,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

17.01.2023 року сума 7 681,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

17.01.2023 року сума 62 319,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

24.01.2023 року сума 55 350,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

24.01.2023 року сума 67 982,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

02.02.2023 року сума 70 000,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

09.02.2023 року сума 58 419,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

09.02.2023 року сума 11 581,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

05.04.2023 року сума 70 000,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

27.04.2023 року сума 177 018,00 грн зараховано в погашення основного боргу;

27.04.2023 року сума 25 300,00 грн зараховано в погашення основного боргу.

Таким чином, факт погашення основного боргу є визнаним обома сторонами спору і не підлягає додатковому доведенню.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, колегія суддів дійшла висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 ЦК України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Колегією суддів встановлено, що на виконання умов Договору в період з 21.01.2022 по 21.02.2022 позивачем було поставлено відповідачу товар вартістю 675 650,00 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними № 444 від 21.01.2022, № 645 від 29.01.2022, № 883 від 08.02.2022, № 888 від 08.02.2022, № 1249 від 21.02.2022.

Згідно пунктів 6.1, 6.3, 6.4 Договору, Покупець здійснює 100 % передоплату за Товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Покупець зобов`язаний здійснити повний і остаточний розрахунок за поставлений товар на протязі трьох банківських днів з моменту прийому передачі товару, у разі поставки товару без отримання Постачальником передплати. Оплата здійснюється на підставі виставленого Постачальником рахунку.

В матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем передоплати за товар поставлений по Договору в період з 21.01.2022 по 21.02.2022. Отже, відповідно до п. 6.3 Договору, відповідач зобов`язаний був оплатити вартість отриманого ним товару на протязі трьох банківських днів з моменту його прийому передачі.

Згідно п. 3.3 Договору, товар вважається поставленим Постачальником та прийнятим Покупцем за кількістю та якістю, а право власності на Товар таким, що перейшло від Постачальника до Покупця, з дати підписання відповідної видаткової накладної. Датою поставки Товару вважається дата, зазначена в видатковій накладній.

Отже, товар поставлений по видатковій накладній № 444 від 21.01.2022 на суму 132 319,00 грн відповідач повинен був оплатити до 26.01.2022, по видатковій накладній № 645 від 29.01.2022 на суму 131 013,00 грн - до 02.02.2022, по видатковій накладній № 883 від 08.02.2022 на суму 109 939,00 грн - до 11.02.2022, по видатковій накладній № 888 від 08.02.2022 на суму 125 361,00 грн - до 11.02.2022, по видатковій накладній № 1249 від 21.02.2022 на суму 177 018,00 грн - до 24.02.2022.

Відповідач свої зобов`язання по Договору щодо своєчасної оплати товару не виконав.

Посилання відповідача на те, що строк оплати товару не настав, оскільки згідно п. 6.4 Договору оплата здійснюється на підставі виставленого Постачальником рахунку, а матеріали справи не містять жодних рахунків, судом першої інстанції вірно не взяті до уваги враховуючи наступне.

Відповідно до умов договору та оформлених і підписаних, в тому числі зі сторони відповідача видаткових накладних, в яких є посилання на Договір та зазначено суму переданого позивачем і отриманого відповідачем товару, вбачається, що відповідач був обізнаний про суму оплати, яку мав здійснити за отриманий ним товар. Обставин щодо неможливості здійснення оплати за отриманий товар відповідачем не наведено та судом не встановлено.

Хоча у договорі й зазначено, що оплата здійснюється на підставі рахунку, однак за змістом статті 692 ЦК України та пункту 6.3 Договору така умова Договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується "з моменту прийому передачі товару", а не рахунку.

Так, за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 910/32579/15, від 22.05.2018 у справі N 923/712/17, від 21.01.2019 у справі N 925/2028/15, від 02.07.2019 у справі N 918/537/18, від 29.08.2019 у справі N 905/2245/17, від 26.02.2020 у справі N 915/400/18, від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.

Таким чином, відповідачем прострочено зобов`язання з оплати товару отриманого ним по Договору за період з 21.02.2022 по 24.02.2022.

Пунктами 8.3, 8.4, 8.7 Договору сторони погодили розмір та порядок нарахування пені.

Так, у разі невиконання Покупцем умов оплати вартості Товару Покупець сплачує на користь Постачальника (крім суми заборгованості) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості. Пеня сплачується Покупцем протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання Покупцем вимоги Постачальника. У разі несплати пені у вказаний в цьому пункті строк, Покупець вважається таким, що має заборгованість за даним Договором. Оплата пені не звільняє Покупця від виконання прийнятих на себе зобов`язань за даним Договором та Додатковими угодами до нього.

Застосування передбачених цим Договором штрафних санкцій, штрафів, пені є правом, а не обов`язком Постачальника. Незважаючи на те, що застосування штрафних санкцій, штрафів, пені, інших майнових вимог є правом, а не обов`язком Постачальника, Покупець у будь-якому випадку зобов`язаний сплатити Постачальнику передбачені цим Договором штрафні санкції, штрафи, пеню та понесені Постачальником збитки протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня, коли Покупець дізнався про існування підстав для застосування до нього штрафних санкцій, штрафів, пені чи стягнення збитків, якщо інший строк не зазначено у вимозі Постачальника.

Пеня та штрафні санкції, визначені даним Договором, нараховуються за весь час прострочення, починаючи з дня виникнення заборгованості та закінчуючи днем її повного погашення, без застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

На підставі вказаних пунктів Договору позивач нарахував відповідачу пеню на суму боргу 675 650,00 грн за період прострочення з 25.02.2022 по 04.01.2023 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня. Розмір пені склав 236 199,84 грн.

Також позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу за період з 25.02.2022 по 04.01.2023 149692,09 грн інфляційних втрат та 17 437,32 грн 3% річних.

В свою чергу, колегією суддів встановлено, що у встановлений судом строк відповідач через «Електронний суд» надав відзив на позов від 01.03.2023, у відповідності до якого станом на 01.03.2023 відповідачем здійснено оплату товару згідно з наступними платіжними дорученнями:

від 10.01.2023 № 185 на суму 70 000,00 грн,

від 17.01.2023 № 683 на суму 62 319,00 грн,

від 17.01.2023 № 684 на суму 7 681,00 грн,

від 24.01.2023 № 927 на суму 55 350,00 грн,

від 24.01.2023 № 931 на суму 67 982,00 грн,

від 02.02.2023 № 8077 на суму 70 000,00 грн,

від 09.02.2022 № 15929 на суму 11 581,00 грн,

від 09.02.2023 № 15930 на суму 58419,00 грн, а всього перераховано коштів на загальну суму 403 332,00 грн.

Таким чином, станом на 01.03.2023 вартість неоплаченого відповідачем товару, поставленого позивачем на підставі Договору складає 272 318,00 грн (675 650 грн - 403 332 грн).

В обґрунтування зазначеного відповідачем разом з відзивом на позов подано копію банківської виписки по рахунку від 01.03.2023.

Згідно з ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Таким чином, відповідач подав копію банківської виписки з відміткою банку за період з 01.01.2023 по 09.02.2023 у строк, встановлений ч. 3 ст. 80 ГПК України. Даний доказ є належним на підтвердження здійснення часткової оплати боргу відповідачем на користь позивача.

Як зазначено позивачем в додаткових письмових поясненнях від 21.06.2023 ним було помилково зараховано 140 000,00 грн. згідно ст. 534 ЦК України в рахунок погашення пені.

У відповідності до акту звірки взаєморозрахунків, підписаного позивачем та відповідачем, сплачені відповідачем грошові кошти в розмірі 140 000,00 грн. (сто сорок тисяч гривень) в період 10.01.2023-17.01.2023 зараховані позивачем в рахунок оплати основного боргу.

За наведених обставин, з урахуванням поданих відповідачем доказів сплати грошових коштів у розмірі 140000,00 грн., що заявлені позивачем як основний борг, до відкриття провадження у справі, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 140 000,00 грн за необґрунтованістю.

Щодо позовної вимоги про стягнення 263 332,00 грн. основного боргу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У пунктах 4.8. 4.15. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі N 13/51-04 суд надав правові висновки стосовно застосування вказаних правових положень та вказав, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 263 332,00 грн. (сплаченої після подання позову у даній справі згідно з платіжними дорученнями від 24.01.2023 № 927 на суму 55 350,00 грн.; від 24.01.2023 № 931 на суму 67 982,00 грн.; від 02.02.2023 № 8077 на суму 70 000,00 грн.; від 09.02.2022 № 15929 на суму 11 581,00 грн.; від 09.02.2023 № 15930 на суму 58419,00 грн., на підтвердження яких додано до відзиву банківську виписку) у зв`язку з відсутністю предмету спору у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості у розмірі 263332,00 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення 272 318,00 грн. основного боргу колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, після прийняття оскаржуваного рішення (тобто після 03.04.2023) відповідачем був оплачений скраплений газ згідно з платіжними інструкціями від 05.04.2023 № 18566 на 70 000,00 грн., від 27.04.2023 №19975 на 25 300,00 грн., від 27.04.2023 № 19976 на 177 018,00 грн. (разом на суму на суму 272 318,00 грн.).

З огляду на положення статті 269 ГПК апеляційним судом не прийнято як доказ платіжні інструкції від 05.04.2023 № 18566 на 70 000,00 грн., від 27.04.2023 №19975 на 25 300,00 грн., від 27.04.2023 № 19976 на 177 018,00 грн. щодо сплати відповідачем заборгованості в сумі 272 318,00 грн, оскільки цей доказ не існував на момент прийняття оскаржуваного рішення місцевого господарського суду. Тому сплата суми основного боргу після прийняття оскаржуваного рішення також не є підставою для зміни чи скасування рішення або закриття провадження у справі в цій частині.

Однак відповідач не позбавлений права і можливості надати відповідні докази здійснення спірної оплати на стадії виконання судового рішення. Оскільки факт погашення боргу в наведеній вище частині визнаний позивачем, ця сума не підлягає стягненню на стадії виконання рішення суду.

Щодо стягнення сум пені, заявлених позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо обґрунтованості нарахування позивачем 96 199 грн 84 коп. пені.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Статтею 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 925/1471/16, суд зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду.

Колегія суддів також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та інші).

Саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 03.03.2019 у справі № 925/74/19; від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20) та інші).

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом апеляційної інстанції на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії, яка вчиняється на розсуд суду та не свідчить про втручання суду в договірні відносини сторін.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, колегія суддів приймає до уваги неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Крім того, колегія суддів враховує життєво важливу функцію відповідача та виконання ним мобілізаційного завдання.

Так, від початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України, хлібозавод для потреб населення виготовляв і доставляв хліб та хлібобулочні вироби, серед яких найбільш затребувана продукція: батони і пшенично-житній хліб, які віднесені до соціально значущих.

З квітня 2022 ТОВ «ПОЛТАВАХЛІБ-3» здійснює виробництво та транспортування хліба за продовольчою програмою ООН на підставі договорів з акредитованою компанією, а саме ТОВ КОМПАНІЯ «ДОБРОБУД-СЕРВІС» (договори поставки №25 від 08.04.2022 р., № 1212/22-4 від 12.12.2022 р. з ТОВ КОМПАНІЯ «ДОБРОБУД-СЕРВІС»), для задоволення потреб населення.

Також відповідачем здійснюється постачання продукції лікарням та освітнім закладам м. Полтави та Полтавської області.

Відповідно до розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації від 20.04.2021 № М298-рт виконавчим комітетом Полтавської міської ради встановлено мобілізаційне завдання (замовлення) на виконання якого укладено відповідний договір (контракт) від 17.09.2021 р. № М 288 ДСК.

Підприємство продовжує виробництво і постачання продукції на замовлення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань (на підставі договору поставки №44 від 25.11.2022, укладеного з ТОВ «АКТИВ КОМПАНІ»).

Наведена функція відповідача підтверджується копіями документів, а саме: договору поставки, укладеного з ТОВ Компанія «Добробуд-Сервіс», № 25 від 08.04.2022, зведеної інформації про обсяги поставок бюджетним організаціям за 2022 рік, договорів з бюджетними організаціями, повідомлення про встановлення мобілізаційного завдання (контракту) для ТОВ «ПОЛТАВАХЛІБ 3» від 05.01.2023 № 04-91/2/32, договору поставки № 44 від 25.11.2022, укладеного з ТОВ «АКТИВ КОМПАНІ», листа Міністерства аграрної політики та продовольства України від 22.03.2023 № 21-2010-09/8968, витягу з переліку підприємств для забезпечення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 05.03.2023 № 148, витягу з переліку, затвердженого наказом від 09.08.2022 № 539.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає справедливим, розумним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, обмежити розмір пені до 5% від нарахованих позивачем.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 4809,99 грн, в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 91 389,85 грн. відмовити.

Щодо стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо обґрунтованості нарахування позивачем 149 692 грн 09 грн інфляційних нарахувань, 17 437,32 грн 3% річних.

Станом на день винесення даної постанови одноманітною судовою практикою (наприклад, постановою ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18) визнано право суду зменшувати належні до стягнення 3% річних, але не визнається таке право щодо інфляційних втрат.

На переконання колегії суддів, такий підхід суперечить принципам розумності і справедливості, закріпленим у п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, а також змісту ст. 625 ЦК України та змісту ряду міжнародних нормативних актів.

Так, правова природа 3% річних та інфляційних втрат є однаковою, ідентичною, і полягає у платі за неправомірне користування чужими грошима.

Будь-яке інше тлумачення правової природи 3% річних і інфляційних, наприклад, як збитків чи спеціальної міри відповідальності, прямо суперечить змісту ч.1 ст. 625 ЦК України, де зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності цих сум за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних втрат відбувається:

- незалежно від вини боржника;

- без врахування дій кредитора, які могли сприяти настанню збитків (відповідних посилань закон не містить).

Оскільки вина є обов`язковою складовою (однім з елементів) цивільної відповідальності боржника, а стягнення 3% річних та інфляційних втрат здійснюється незалежно від вини боржника, то ці види стягнення за жодних умов не можуть бути кваліфіковані як спеціальна міра відповідальності.

Аналогічним чином колегія суддів відкидає кваліфікацію 3% річних та інфляційних втрат як збитків.

Так, 3% річних та інфляційних втрат стягуються без врахування дій кредитора, які сприяли настанню збитків і наявність яких тягне зменшення розміру збитків, а також без посилання на юридичний склад збитків, без посилання на юридичну норму про їх стягнення тощо. Це означає, що вони за жодних умов не можуть бути кваліфіковані як збитки.

Тому 3% річних та інфляційні втрати не можуть мати іншої правової природи, аніж плати за неправомірне користування чужими грошима

В цій частині слід зазначити, що кваліфікація відсотків річних як плати за користування чужими грошовими коштами є усталеною в європейській цивілістичній практиці.

Зокрема, як винагороду за неправомірне користування чужими грошима, яка не залежить від наявності збитків у кредитора, розглядають аналогічні частині другій статті 625 Цивільного кодексу України проценти річних в пункті 4 статті 7.1.7 Принципів міжнародних комерційних договорів (УНІДРУА), статті 78 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (Віденської конвенції 1980 року), пункті 1 статті III.-3:708 Модельних правил європейського приватного права, статті 169 Кодексу європейського договірного права.

Слід зазначити, що Україна приєдналася до Віденської Конвенції 1980 року, і цей міжнародний договір з 1 лютого 1991 року набрав чинності для нашої держави, відтак, на підставі частини другої статті 10 ЦК України він має вищу силу на території України і є обов`язковим для застосування судами, в тому числі в питаннях визначення правової природи наведених стягнень.

Таким чином, оскільки правова природа 3% річних та інфляційних втрат є ідентичною, і одноманітна національна судова практика передбачає зменшення 3% річних, не існує і не може існувати розумних заперечень проти зменшення інфляційних втрат. Оскільки наведені стягнення мають однакову правову природу, то з огляду на принципи розумності і справедливості можна або встановити загальну заборону на зменшення обох видів стягнення, або навпаки, загальне право суду зменшувати обидва види стягнення. Як зазначалося вище, одноманітна судова практика дозволяє зменшення 3% річних, отже, зменшенню можуть підлягати й інфляційні втрати також.

Опираючись на викладене, приймаючи до уваги обставини значної участі відповідача у виконанні мобілізаційного завдання під час війни та забезпечення населення життєво значущими товарами, колегія суддів вважає ситуацію у даній справі неординарною і вбачає підстави для зменшення 3% річних та інфляційних втрат до 5% від нарахованого позивачем розміру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути 3% річних в розмірі 871,87 грн, інфляційних втрат в розмірі 7484,60 грн, в частині стягнення з відповідача 3% в розмірі 16 565,45 грн. та інфляційних втрат в розмірі 142 207,49 грн. відмовити.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 1-3 ч.1 ст. 277 ГПК України, є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

З огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 та часткового задоволення апеляційної скарги.

В зв`язку з тим, що задоволення вимог позивача відбулося після подання позову та спір доведений до суду з вини Відповідача, тому саме на останнього покладається судовий збір в сумі 11 984,68 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" (вх. №772П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2023 у справі № 917/161/23 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТАВАХЛІБ - 3" (вул. Комарова, 10-А, м. Полтава, 36008; ідентифікаційний код 38667449) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ГАЗ ГРУП" (вул. Велика Васильківська, 143/2, пов. 5, оф. 15, м. Київ, 03150; ) 272 318,00 грн. основного боргу, 4809,99 грн пені, 7484,60 грн. інфляційних нарахувань, 871,87 грн 3% річних, 11 984,68 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову.

В частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 140 000,00 грн., пені у розмірі 91 389,85 грн., інфляційних втрат у розмірі 142 207,49 грн., 3% річних у розмірі 16 565,45 грн. в задоволенні позову відмовити.

В частині позовних вимог про стягнення 263 332,00 грн. основного боргу провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 08.09.2023.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк