ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Справа №922/1638/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Гудак А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" на рішення Господарського суду Рівненської області від 29.06.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 20.07.2023 у справі №922/1638/23 (суддя Пашкевич І.О., повний текст рішення складено 04.07.2023, додаткового рішення 25.07.2023)

за позовом фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича

до товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта"

про стягнення 41374,62 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.06.2023 позов ФОП Нейрановського А.О. задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" на користь фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича 13151,00 грн попередньої оплати, 3411,05 грн - інфляційних втрат, 7228,91 грн - пені, 17550,00 грн - штрафу та 2255,27 грн судового збору. У задоволенні позову про стягнення 33,66 грн пені - відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, посилаючись на ст.525, 526, 530, 629, 693 ЦК України, ст.193 ГК України, суд першої інстанції вказав, що відповідачем у справі не проведено поставку товару у строк, встановлений п.3.4 договору, а саме до 06.04.2022 включно, отже відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання згідно договору.

Враховуючи відсутність доказів ініціювання відповідачем питання щодо нездійснення позивачем отримання товару в пунктах реалізації постачальника та/або повідомлення про готовність до видачі позивачу ПММ, що свідчить про пасивне ігнорування постачальником обставин не здійснення передачі товару та як наслідок відсутності доказів у відповідача з виконання свого обов`язку за договором з передачі ПММ, приймаючи до уваги часткове повернення відповідачем суми попередньої оплати та визнання ним позовних вимог в частині стягнення суми попередньої оплати у розмірі 13151,00 грн, суд дійшов висновку про правомірність доводів позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати у повному обсязі.

Крім того, господарський суд зазначив, що правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на що, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, долучений позивачем, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та позовних вимог, суд задоволив позовні вимоги про стягнення 3411,05 грн інфляційних втрат у повному обсязі.

Враховуючи, що сторони пунктами 5.1, 5.3 договору узгодили між собою розмір та порядок нарахування пені та штрафу, приймаючи до уваги прострочення відповідачем виконання свого зобов`язання згідно договору, а також перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу та пені, суд дійшов висновку про стягнення штрафу у заявленій сумі, а саме 17550,00 грн, та про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у сумі 7228,91 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення 33,66 грн пені суд відмовив.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3411,05 грн, про стягнення пені у розмірі 7228,91 грн, про стягнення штрафу у розмірі 17550,00 грн скасувати, а в іншій частині - залишити без змін.

Апелянт, зокрема, вказує, що позивач не надає жодного належного доказу відмови відповідача від виконання обов`язку у видачі ПММ по договору, шляхом заправлення транспортного засобу, як наслідок відсутні законні підстави здійснення нарахування та стягнення індексу інфляції та штрафних санкцій.

Звертає увагу суду на п.3.2 договору, згідно якого покупець має право без термінів після оплати отримати ПММ в Пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах, а відтак вважає, що відповідач не прострочив виконання зобов`язання щодо передачі ПММ у власність покупця.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що отримання будь-яких документальних доказів на підтвердження у наданні палива у зв`язку з відсутністю його на АЗС є неможливим, оскільки працівники (оператори) АЗС кожного разу усно відмовляли з посиланням на керівництво, яке знаходиться у м.Харкові. Однак, вважає, що відповідач підтвердив відмову у видачі ПММ своїми ж конклюдентними діями у формі безготівкового перерахування грошових коштів в розмірі 4399,00 грн на банківський рахунок позивача після неможливості отримувати придбані ПММ.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а відтак просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.07.2023 у справі №922/1638/23 заяву представника фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича про ухвалення додаткового рішення у справі №922/1638/23 задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" на користь фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича 19983,73 грн витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги. У решті витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 16,27 грн відмовлено.

Господарський суд вказав, що сума понесених витрат позивачем на професійну (правничу) допомогу адвоката підтверджена належними та допустимими доказами, а тому витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 20 000,00 грн відповідають ст. 123, 126, 129 ГПК України. При цьому, враховуючи задоволення частково позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення із відповідача на користь позивача 19 983,73 грн витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, - тобто пропорційно задоволеним вимогам.

Не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заяви про стягнення судових витрат у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що при ухваленні додаткового рішення суду від 20.07.2023 року судом неправильно застосовано та допущено порушення норм процесуального права. Вказує, що бути присутнім у судовому засіданні чи ні це право сторони, саме тому пропуск строку на виконання чи не виконання певних процесуальних дій, не можна обґрунтовувати відсутністю у судовому засіданні сторони. Відтак, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання по справі, позивач має право дізнатися результат засідання та процесуально відреагувати на це, реалізуючи своє право.

Скаржник вважає, що додаткове рішення суду є необґрунтованим, у зв`язку із тим, що вартість послуг представника позивача завищена та не відповідає фактично витраченому часу, при цьому судом не враховано те, що ціна позову майже порівнюється із судовими витратами.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення від 20.07.2023, у якому вважає, що відповідач не навів в апеляційній скарзі належного обґрунтування наявності законних підстав для скасування додаткового рішення від 20.07.2023 у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 19 983, 73 грн. витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги адвоката, а тому вказане судове рішення є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи приписи ч.5 ст.252, ч.10 ст.270 ГПК України, зважаючи на категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційних скарг товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" на рішення Господарського суду Рівненської області від 29.06.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 20.07.2023 у справі №922/1638/23 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в ній, відзиви на апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 04.01.2022 між товариством з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем Нейрановським Артемом Олексійовичем (покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів №0401 (а.с.9-11), згідно з п.2.1 якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупця на умовах оптової торгівлі через пункти реалізації ПММ, а покупець зобов`язується приймати у власність ПММ та оплачувати їх вартість на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 1 договору визначено основні терміни та поняття, зокрема, серед яких ПММ - паливно-мастильні матеріали (нафтопродукти), якість яких відповідає встановленим державним стандартам, поставка яких є предметом даного договору.

Відповідно до п.3.2 договору, ціна і кількість ПММ зафіксована на момент надходження грошових коштів згідно з рахунком. Виконанням покупцем умов оплати ПММ вважається момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Покупець має право без термінів після оплати отримати ПММ в Пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах.

За умовами п.3.3 договору, загальна сума договору становить суму вартості ПММ, поставлених постачальником покупцю протягом терміну дії даного договору.

Передача ПММ покупцю (Пред`явнику ПК) здійснюється на пункті реалізації ПММ на момент проведення транзакції, але не пізніше 3 місяців з дати оплати ПММ (п.3.4 договору).

У відповідності до п. 7.1, 7.3 договору, цей договір набирає сили з моменту його підписання сторонами, та діє протягом 1 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, які виникли за Договором протягом строку його дії та залишилися невиконаними.

На виконання умов договору, 06.01.2022 покупцем здійснено попередню оплату на рахунок постачальника в сумі 17550,00 грн (призначення платежу "Оплата за дизпаливо згідно рах. №302660 від 06.01.2022 у т.ч. ПДВ 20 % 2 925 грн" - а.с.12).

Однак, оплачений товар постачальником поставлено не було, тому ФОП Нейрановський А.О. звернувся до ТОВ "Прайм Групп Нафта" з досудовою вимогою про повернення перерахованої попередньої оплати у формі авансу, у якій просив у зв`язку із неотриманням товару, повернути грошові кошти оплачені за дизельне паливо по рахунку №302660 від 06.01.2022 у сумі 17 550,00 грн. (а.с.14). Досудова вимога повернулася за зворотною адресою із зазначенням причин "за закінченням терміну зберігання" (трек-номер відправлення 277 а.с.17-19).

При цьому, 02.11.2022 відповідач повернув на рахунок позивача частину суми попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 4399,00 грн (а.с.13).

Враховуючи невиконання постачальником своїх зобов`язань згідно договору щодо передачі палива покупцю, покупець звернувся до суду з даним позовом про повернення суми передоплати у розмірі 13 151,00 грн та стягнення інфляційних втрат, пені і штрафу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини сторін виникли на підставі договору поставки нафтопродуктів №0401 від 04.01.2022, який є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст.11, 202, 509 ЦК України.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про відсутність порушення відповідачем зобов`язання згідно договору щодо передачі ПММ позивачу, колегія суддів враховує наступне.

Як вбачається з умов п.2.1 договору, постачальник зобов`язався передавати у власність покупця на умовах оптової торгівлі через пункти реалізації ПММ, а покупець зобов`язується приймати у власність ПММ та оплачувати їх вартість на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п.1 договору, пункт реалізації ПММ - оптовий склад нафтопродуктів постачальника, де нафтопродукти передаються транспортним засобам покупця; автозаправна станція/комплекс зі спеціально встановленим обладнанням, на якій здійснюється передача (поставка) постачальником ПММ покупцю, перелік яких розміщується та оновлюється (змінюється в односторонньому порядку) постачальником на ВЕБ-сайті https://diesel-manager.com.

У відповідності до п.2.3 договору, передача ПММ здійснюється шляхом заправки транспортних засобів покупця через пункти реалізації, після оплати ПММ відповідно до п.3.2 договору.

Покупець має право без термінів після оплати отримати ПММ в Пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах (п.3.2 договору).

За умовами п.3.5 договору, передача ПММ покупцю здійснюється через пункти реалізації шляхом тразакцій через надходження на пункт реалізації ПММ паливної картки чи електронного талону відпуску палива з дотриманням встановлених покупцем лімітів за показними сумарних лічильників паливнороздавальної колонки, або актом відпуску нафтопродуктів при неможливості обслуговування паливної картки.

Пунктом 4.3.3 договору передбачений обов`язок постачальника здійснювати передачу ПММ через пункти реалізації на всю кількість об`єму у межах проведеної оплати за ціною в період оплати.

Із аналізу умов договору, вбачається, що покупець, здійснивши оплату ПММ в сумі 17750,00 грн згідно виставленого рахунку, набув право власності на ПММ в кількості та в межах сплаченої ним суми, при цьому фактичне отримання вказаного пального мало відбутися на підставі паливних карток або талонів, які засвідчують право його власника отримати пальне, лише через пункти реалізації ПММ згідно переліку на веб-сайті АЗС постачальника, тобто на автозаправних станціях/комплексах зі спеціально встановленим обладнанням.

Отже, покупець самостійно, за власним волевиявленням, ініціює питання здійснення отримання, оплаченого ним товару, та відповідно виконання постачальником обов`язку з передачі ПММ, зокрема, шляхом приїзду транспортного засобу на АЗС та пред`явленням паливної картки/талону на пункті реалізації ПММ.

Апеляційний суд звертає увагу, що сторони не узгодили конкретного пункту реалізації ПММ, тобто продавець міг вибрати будь-яку АЗС постачальника згідно переліку, який розміщений постачальником на веб-сайті https://diesel-manager.com.

При цьому, колегією суддів встановлено, що жодного доказу у розумінні ст.76-78 ГПК України в підтвердження неможливості (двосторонні акти, листи) отримання ПММ на АЗС згідно переліку на веб-сайті відповідача, позивач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав.

Крім того, суд враховує, що позивачем також не зазначено дату, час, місце розташування АЗС, на якій останньому відмовлено в отриманні оплаченого ним товару.

Зважаючи на відсутність доказів неможливості отримання покупцем ПММ на АЗС постачальника, враховуючи положення п.3.2 договору, згідно яких покупець має право без термінів після оплати отримати ПММ в пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах, приймаючи до уваги необхідність самостійного ініціювання покупцем отримання ПММ, оскільки їх передача здійснюється лише через пункти реалізації ПММ у відповідності до п.2.1, 2.3, 3.5, 4.3.3 договору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушення відповідачем зобов`язання з поставки ПММ згідно договору.

Щодо визнання відповідачем позову в частині стягнення суми попередньої оплати, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

У відповідності до ч.2 ст.191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №588/1311/17 міститься висновок, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Частиною 2 ст.693 ГПК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту ст.693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю (постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/5444/17).

Враховуючи встановлення апеляційним судом факту відсутності порушення зобов`язання відповідачем з поставки ПММ згідно договору, колегія суддів дійшла висновку, що визнання відповідачем позову в частині стягнення суми попередньої оплати суперечить закону, а саме ч.2 ст.693 ГПК України, а відтак відсутні правові підстави задоволення позовних вимог в частині стягнення 13151,00 грн попередньої оплати. З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню у вказаній частині з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Часткове повернення постачальником коштів обумовлено підтвердженням ним факту неможливості передачі ПММ за договором внаслідок пошкодження окремих АЗС під час воєнного стану в країні. Однак, відповідачем заперечується факт повної неможливості отримання покупцем належних йому ПММ на інших АЗС згідно переліку на залишок суми попередньої оплати.

Водночас, враховуючи те, що апеляційним судом встановлено відсутність порушень зобов`язань відповідача з поставки ПММ за договором, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та п.5.1, 5.3 договору щодо сплати пені та штрафу, оскільки такі міри відповідальності застосовуються лише у випадку невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував положення п.3.2 договору щодо права покупця отримати ПММ в пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах без термінів після оплати, а відтак дійшов помилкового висновку про порушення зобов`язання з поставки ПММ постачальником, та як наслідок необґрунтовано задоволив позов, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі.

Доводи апелянта про відсутність підстав для поновлення процесуального строку подачі доказів щодо розміру судових витрат судом не розглядаються, оскільки рішення господарського суду підлягає скасуванню повністю з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача, що згідно зі ст.129 ГПК України має наслідком покладення всіх судових витрат на позивача, в тому числі і судовий збір за подання апеляційної скарги. Відтак, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, скасуванню також підлягає і додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 20.07.2023 року, як похідне.

Щодо клопотання позивача про визнання дій ТОВ "Прайм Групп Нафта" зловживанням процесуального характеру та застосування до нього заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, колегія суддів враховує таке.

У відповідності ч.1 ст.43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 2 ст.43 ГПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. Вказана частина ст.43 ГПК містить приклади таких дій, однак із застосуванням прислівника "зокрема".

З огляду на це, перелік дій, які можуть бути визнані як зловживання процесуальними правами, не є вичерпним, головною їх ознакою має бути суперечливість завданню господарського судочинства (аналогічна правова позиція, викладена в ухвалі Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №910/6760/21).

Зловживання процесуальними правами є оціночним поняттям, яке в межах змагального процесу має досліджуватися судом, виходячи з доводів сторін та зібраних доказів.

Зловживання процесуальними правами це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах (постанова Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №318/89/18).

ЄСПЛ зазначав, що зловживанням правами є шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане / створене. Для того, щоб визначити, чи певна поведінка складає зловживання правами, суд ретельно розглядає цілі, які заявник переслідує (рішення у справі "Миролюбов і інші проти Латвії" - Mirolubovs and Others v. Latvia від 15.06.2007, заява №798/05).

Аналізуючи викладене, апеляційний суд зауважує, що зловживанням процесуальним правом згідно ст.43 ГПК України, суд може визнати лише ті реалізовані особою права, які надані їй як стороні або учаснику господарського процесу у відповідності до ст.42, 44 ГПК України, однак здійснені нею з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя та (або) інтересам учасників справи, або виражені у вигляді недобросовісної поведінки.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги доводи відповідача, викладені у клопотанні, колегія суддів не вбачає у діях відповідача зловживання процесуальними правами, а тому відсутні правові підстави для застосування до ТОВ "Прайм Групп Нафта" заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.

Керуючись ст. 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" на рішення Господарського суду Рівненської області від 29.06.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 20.07.2023 у справі №922/1638/23 задоволити.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 29.06.2023 у справі №922/1638/23 скасувати та прийняти нове рішення.

3. У задоволенні позову фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича відмовити у повному обсязі.

4. Додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 20.07.2023 у справі №922/1638/23 скасувати.

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Групп Нафта" (33028, м.Рівне, вул. Соборна, буд. 112, ) 4026 грн (чотири тисячі двадцять шість гривень) судового збору за розгляд апеляційної скарги.

6. Господарському суду Рівненської області видати судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.