АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/148/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Контейнери України

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 (суддя Цісельський О.В.)

по справі №916/148/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Мультімодал Карго Термінал

до Товариства з обмеженою відповідальністю Контейнери України

про стягнення 35 291,73 грн

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю Мультімодал Карго Термінал (далі ТОВ Мультімодал Карго Термінал) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом, у якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Контейнери України (далі ТОВ Контейнери України) на свою користь суму боргу у розмірі 35291,73 грн .

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг № 04/10-2020 від 01.04.2020 в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 по справі №916/148/23 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основної заборгованості у розмірі 35 291 грн 73 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684 грн 00 коп.

В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд зазначив, що позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору надав відповідачеві послуги, які відповідачем оплачено частково, внаслідок чого за останнім рахується заборгованість у розмірі 35 291,73 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Не погодившись із вищевказаними рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 по справі №916/148/23 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Так, апелянт вважає, що позивачем не було надано доказів, а саме первинної бухгалтерської документації на підтвердження надання послуг у заявленому розмірі. До того ж, як вважає апелянт, з поданої позовної заяви неможливо визначити в який період були надані позивачем відповідні послуги, та відповідно нарахована заборгованість.

При цьому, за твердженням апелянта, він не має жодної заборгованості перед позивачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками про рух коштів.

Скаржник також вважає, що зареєстровані податкові накладні не є первинною бухгалтерською документацією на підтвердження факту надання позивачем послуг.

Відтак, апелянт вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження існування заборгованості у заявленому розмірі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження по справі №916/148/23 за апеляційною скаргою ТОВ Контейнери України на рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з огляду на таке.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення є обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Так, позивач зазначає, що на виконання умов укладеного між сторонами договору, надав відповідачеві послуги, які останнім у порушення умов договору були оплачені лише частково. При цьому, як стверджує позивач, жодних зауважень щодо якості, кількості тощо виконаних робіт відповідач не заявляв.

Відповідач також наголошує на тому, що у наявних матеріалах справи містяться належні та допустимі докази, зокрема первинні документи, які підтверджують надання позивачем послуг за договором. В свою чергу, відповідачем не надано доказів на підтвердження оплати наданих послуг у повному обсязі, а наявні банківські виписки, на які посилається апелянт, як на обставину оплати наданих послуг у повному обсязі, свідчать про розрахунки між сторонами щодо надання інших послуг, які не стосуються тих, що є предметом даного спору.

Крім того, позивач вважає, що поведінка відповідача, який заперечує заборгованість, однак одночасно реєструє податкові накладні на надання послуг від позивача та формує як покупець податковий кредит за фактом надання послуг, не може вважатись та відповідно розцінюватись як добросовісна, розсудлива та розумна.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Контейнери України (поклажодавець) та Компанією транспортного сервісу Атолл Товариство з обмеженою відповідальністю (наразі - Товариство з обмеженою відповідальністю Мультімодал Карго Термінал, зберігач) укладено договір № 04/10-2020 про надання послуг, відповідно до п.. 1.1., 1.2. якого предметом цього договору є зберігання на контейнерному майданчику зберігача 20-ти і 40-ка футових порожніх контейнерів, отриманих від поклажодавця. Місце зберігання: м. Одеса, вул. Отамана Чепіги, 29.

Пунктом 2 договору № 04/10-2020 від 01.04.2020 сторонами погоджена вартість послуг та порядок розрахунків, зокрема, за зберігання контейнерів, завантажувально-розвантажувальні роботи поклажодавець оплачує зберігачу плату в розмірі, встановленому в специфікації на послуги, що надаються, зі зберігання згідно з додатком 1 до цього договору. Оплата здійснюється один раз на місяць не пізніше десятого числа місяця, що йде за звітним. Ставка за зберігання контейнерів, погоджена сторонами, діє до кінця календарного року і не може змінюватися зберігачем в односторонньому порядку, окрім випадків, передбачених законодавством. Об`єм наданих послуг підтверджується актом виконаних робіт, що підписується сторонами.

Обов`язком поклажодавця визначено, серед іншого, своєчасно здійснювати оплату зберігання відповідно до умов цього договору (п.п. 3.1.3 п. 3.1. договору № 04/10-2020 від 01.04.2020).

У відповідності до п. 4.2. договору, при прийманні контейнерів на відповідальне зберігання поклажодавець і зберігач оформляють Акт приймання-передачі порожніх контейнерів на відповідальне зберігання, в якому вказується номери контейнерів, дата їх приймання, кількість, якість, стан та інші необхідні реквізити.

Відповідно до п. 8.6. договору № 04/10-2020 від 01.04.2020 він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020 та до остаточного завершення усіх зобов`язань, узятих на себе за договором. Якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення строку договору не сповістить іншу сторону письмово про розірвання договору, строк його дії автоматично подовжуватиметься на кожен подальший календарний рік.

Додатком № 1 до договору про надання послуг № 04/10-2020 є специфікація на послуги, що надаються.

Додатком № 2 від 07.05.2020. до договору № 04/10-2020 від 01.04.2020 сторони визначили, що Компанію транспортного сервісу Атолл ТОВ було перейменовано в Товариство з обмеженою відповідальністю Мультімодал Карго Термінал, у зв`язку з чим сторони внесли зміни в розділ 7 договору щодо реквізитів виконавця.

На виконання умов договору позивачем складено акт надання послуг № 168 від 31.08.2022, відповідно до якого виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): навантажувально-розвантажувальні роботи контейнерів CNTU2211242, CNTU2211200, CNTU2211160, CNTU2211176, CNTU2211258, CNTU2211263 загальною вартістю 53141,50 грн.

Окрім того, складено акт надання послуг № 185 від 30.09.2022, відповідно до якого виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): навантажувально-розвантажувальні роботи контейнерів CNTU4531121, CNTU4531137 загальною вартістю 2150,23 грн.

31.08.2022 ТОВ Мультімодал Карго Термінал було виставлено рахунок на оплату № 168 із зазначенням всіх реквізитів для сплати коштів та переліком здійснених робіт, зокрема, навантажувально-розвантажувальних робіт контейнерів CNTU2211242, CNTU2211200, CNTU2211160, CNTU2211176, CNTU2211258, CNTU2211263 на загальну суму 53141,50 грн.

30.09.2022 ТОВ Мультімодал Карго Термінал було виставлено рахунок на оплату № 185 із зазначенням всіх реквізитів для сплати коштів та переліком здійснених робіт, зокрема, навантажувально-розвантажувальних робіт контейнерів CNTU4531121, CNTU4531137 на загальну суму 2150,23 грн.

28.09.2022 ТОВ Контейнери України було сплачено на рахунок позивача 20000 грн в якості часткової оплати за навантажувально-розвантажувальні роботи згідно рахунку № 168 від 31.08.2022, що підтверджено платіжним дорученням №3005 від 28.09.2022.

23.12.2022 ТОВ Мультімодал Карго Термінал було надіслано ТОВ Контейнери України претензію № 23/12-22 від 23.12.2022, де позивач просив протягом 3 днів сплатити на його користь заборгованість за надані послуги згідно з договором від 01.04.2020 № 04/10-2020 на суму 35291,73 грн.

Однак, дана претензія залишилась невиконаною з боку відповідача.

Не здійснення відповідачем повної оплати послуг згідно з виставленими рахунками стало підставою звернення позивача із даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд погодився із доводами позивача, визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.ст. 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.903 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, положення частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було надано відповідачеві послуги, а саме навантажувально-розвантажувальні роботи контейнерів на загальну суму 55291,73 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами надання послуг.

В свою чергу, відповідачем, надані послуги було оплачено частково у сумі 20000 грн.

Решта заборгованості у розмірі 35 291,73 грн залишилась несплаченою.

Судова колегія наголошує, що відповідні рахунки на оплату за договором надсилалися відповідачу через програму M.E.Doc, та на копіях таких рахунків містяться штампи документ доставлено контрагенту. Також позивачем надано відповідні роздруківки повідомлення про доставку документа адресату.

Згідно з інформацією, що міститься на сайті https://medoc.ua/, M.E.Doc є програмним забезпеченням для подання звітності до контролюючих органів та обміну юридично значущими первинними документами між контрагентами в електронному вигляді. На час впровадження Реєстру електронних документів створення первинних документів (актів, рахунків тощо) також можливо виконувати у Реєстрі податкових документів. Ці документи доступні як у Реєстрі електронних документів, так і у Реєстрі податкових документів.

Направлені позивачем первинні документи за спірним договором є доступними як у Реєстрі електронних документів, так і у Реєстрі податкових документів.

Відповідно до Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. До первинних документів належать такі документи, як видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт, прибутковий та видатковий касовий ордер, та інші. Мета складання первинних документів - зафіксувати факт господарської операції.

Колегія суддів наголошує, що відповідач не звертався до відповідача із заявами, претензіями тощо з приводу ненадання послуг чи надання послуг неналежним чином (якості) та не заперечував щодо наявної заборгованості у розмірі 35 291,73 грн.

Навпаки, як свідчать наявні матеріли справи відповідач частково оплатив надані позивачем послуги.

При цьому, слід відзначити, що відповідач самостійно у призначенні платежу зазначив, що грошові кошти у розмірі 20000 грн перераховуються на користь позивача в якості оплати за навантажувально-розвантажувальні роботи згідно рахунку № 168 від 31.08.2022, що підтверджено платіжним дорученням № 3005 від 28.09.2022.

Чинне законодавство не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частину першу статті 11 ЦК України).

В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (див. постанову Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 3-269гс16).

Відтак, як свідчать наявні матеріали справи відповідач своїми конклюдентними діями (шляхом часткової оплати) визнав існуючу заборгованість за надані позивачем послуги.

Судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що з наданих позивачем документів не можливо встановити коли саме та які послуги було надано, оскільки умовами укладеного між сторонами договору (п. 2.4.) визначено, що відповідний акт про надання послуг складеться та підписується сторонами після надання послуг. Тобто, позивачем відповідні Акти складені за настанням відповідної події, а саме надання послуг. До того ж, у відповідних Актах вказані як вид наданих послуг, так й номера відповідних контейнерів, що спростовує твердження відповідача про зворотне.

Крім того, відповідачем не заперечувалось, що ним було отримано претензію позивача № 23/12-22 від 23.12.2022, де останнім було вказано перелік наданих послуг та загальну суму вартості таких послуг. В свою чергу, жодних доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та/або вартості отриманих послуг матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє твердження скаржника з приводу того, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем, що підтверджується рухом коштів на банківському рахунку, з огляду на таке.

Так, з довідки ПАТ Банк Восток № 4245117 від 21.03.2023 вбачається, що за період з 01.08.2022 по 30.09.2022 відповідач здійснив оплату за навантажувально-розвантажувальні роботи: 05.08.2022 згідно рахунку № 99 від 30.04.2022 на суму 40838,48 грн; 01.09.2022 згідно рахунку № 155 від 31.07.2022 на суму 13428,00 грн; 28.09.2022 частково згідно рахунку № 168 від 31.08.2022 на суму 20000,00 грн. вказана інформація також підтверджена довідкою ПАТ Банк Восток № 452970 від 17.03.2023, наданою відповідачем до матеріалів справи.

Предмет спору у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з навантажувально-розвантажувальних роботів контейнерів №№ CNTU4531121; CNTU4531137, CNTU2211242; CNTU2211200; CNTU2211160; CNTU2211176; CNTU2211258; CNTU2211263, що підтверджується рахунками на оплату № 168 від 31.08.2022, № 185 від 30.09.2022р. та актами здачі-приймання наданих послуг № 168 від 31.08.2022р. та 185 від 30.09.2022р.

А тому, інші оплати, про які зазначає відповідач, не стосуються предмету даного спору та здійсненні на виконання послуг, що не входять до предмету даного спору.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу того, що зареєстровані податкові накладні № 19 та 9 на загальну суму 55 291,73 грн, не є первинною бухгалтерською документацією на підтвердження надання послуг, з огляду на таке.

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 ГК України, обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з п. 7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що належать до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 р. у справі № 910/23097/17.

Відтак, здійснюючи реєстрацію податкових накладних № 19 від 31.08.2022 р., на суму 55 291,73 грн та № 9 від 30.09.2022 на суму 2150,23 грн позивач відобразив господарську операцію, у відповідних податкових накладних, у зв`язку із чим відповідачем був сформований податковий кредит за фактом надання послуг.

В свою чергу, колегія суддів погоджується із доводами позивача, що поведінка відповідача, який заперечує заборгованість, однак одночасно реєструє податкові накладні на надання послуг від позивача та формує як покупець податковий кредит за фактом надання послуг, не може вважатись та відповідно розцінюватись як добросовісна, розсудлива та розумна.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги є цілком обґрунтованими, доведеними наявними матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Зідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/148/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання судового рішення є 13.09.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.