РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.09.2023Справа № 910/12013/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ", м.Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна", м. Київ

про стягнення 44 120,71 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 44 120,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним як страховиком транспортного засобу Suzuki Vitara, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснено виплату страхувальнику страхового відшкодування, внаслідок чого до позивача на підставі статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги в межах здійснених фактичних затрат та ліміту відповідальності до відповідача як особи, якою застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу Електрон Т19102, державний номер 158, якого визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12013/23. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою від 01.08.2023 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що умовами договору №-00314 від 02.04.2020 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та нормою п.5 ч.1 ст.26 Закону України "Про страхування" передбачено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Частиною 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Обов`язок держави у забезпеченні права кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини договірних Сторін.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Таким чином, обставини, які було встановлено у судових рішеннях повторного доведення не потребують.

Як вбачається з матерів справи, у провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/634/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення 44 120,71 грн.

Рішенням від 03.07.2023 Господарського суду Львівської області по справі №914/634/23 (повний текст рішення складено 12.07.2023) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Наразі, судом враховано, що згідно приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення (ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України).

Наразі, відомостей щодо оскарження вказаного вище судового рішення сторонами не надано.

Отже, за висновками суду, обставини, які встановлено судом у рішенні від 03.07.2023 Господарського суду Львівської області по справі №914/634/23 мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують. Зокрема, у судовому рішенні встановлено таке.

12.12.2019 року між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «УСГ» (страховик за договором) та ОСОБА_1 (страхувальник за договором) укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-1301-19-00584 предметом якого є страхування транспортного засобу «Suzuki Vitara» державний номер НОМЕР_1 .

02.04.2020 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Євроінс Україна» (страховик) та Львівським комунальним підприємством «Львівелектротранс» (страхувальник) укладено генеральний договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів №-00314.

29.08.2020 року у м. Львові на перехресті вул. Стрийська - вул. Володимира Великого, водій ОСОБА_2 , керуючи тролейбусом «Електрон Т19102» номерний знак НОМЕР_2 , не дотрималася безпечної дистанції та здійснила зіткнення автомобілем «Suzuki Vitara» державний номер НОМЕР_1 , який рухався попереду.

У рішенні від 03.07.2023 Господарського суду Львівської області по справі №914/634/23 встановлено, що транспортний засіб тролейбус «Електрон Т19102» номерний знак НОМЕР_2 належить Львівському комунальному підприємству «Львівелектротранс», з яким водій ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах.

До того ж, судом було встановлено, що Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс» повідомляло Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 06.10.2020 у справі №464/4999/20 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на неї стягнення у виді штрафу.

31.08.2020 ОСОБА_1 звернулася до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 29.08.2020 року у м. Львові на перехресті вул. Стрийська - вул. Володимира Великого, Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" було визнано страховим випадком, здійснено розрахунок суми страхового відшкодування від 11.09.2020 та складено страховий акт №ЗСКА-11755 від 11.09.2020.

11.09.2020 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на суму 44 120,71 грн, що підтверджено копією платіжного доручення №22370 від 11.09.2020.

21.09.2020 оскільки страховиком Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», з яким укладено генеральний договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів №-00314, позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування в сумі 44 120,70 грн.

Листом №283-ЮР від 19.03.2021 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» у відповідь на заяву позивача повідомлено, що в порушення умов пункту 3.1.4, Частини II договору страхування №-00314, страхувальником не було безпосередньо з місця події повідомлено страховика за телефоном 0-800-501-513 про її настання. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» зазначено про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування по випадку, що мав місце 29.08.2020.

26.05.2021 року позивач звернувся до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» з претензією №44549, якою просив сплатити суму страхового відшкодування в розмірі 44 120,71 грн.

У відповідь на вказану претензію Львівським комунальним підприємством «Львівелектротранс» було вказано, що відмова Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» у здійсненні страхового відшкодування є неправомірною. Зокрема зазначено, що згідно даних Журналу обліку страхових випадків при дорожньо-транспортних пригодах служби безпеки руху Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс», представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» був повідомлений належним чином про настання страхового випадку та виїжджав на місце події, з огляду на що запропоновано повторно звернутись до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування.

21.07.2021 позивач повторно звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» з листом №44824, яким направив лист №07/1090 від 29.06.2021 та просив переглянути рішення про виплату страхового відшкодування на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі наданих документів.

У відповідь на вказаний лист Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Євроінс Україна» повідомлено, що в результаті звернення з заявою про перегляд, Товариством було проведено повторну перевірку матеріалів справи щодо дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 21.09.2020, та встановлено про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування.

З огляду на все вищевикладене у сукупності, враховуючи, що позивачем, як страховиком транспортного засобу Suzuki Vitara, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснено виплату страхувальнику страхового відшкодування, внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" на підставі статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги в межах здійснених фактичних затрат та ліміту відповідальності до відповідача як особи, якою застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу Електрон Т19102, державний номер НОМЕР_2 , якого визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, позивач і звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Згідно з ч.1 ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі ст.1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Отже, після виплати позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування за шкоду, завдану 29.08.2020 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля Suzuki Vitara, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , до позивача в порядку суброгації перейшло право зворотної вимоги відшкодування збитків, яке страхувальник позивача мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

02.04.2020 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Євроінс Україна» (страховик) та Львівським комунальним підприємством «Львівелектротранс» (страхувальник) укладено генеральний договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів №-00314.

Згідно п.3 генерального договору №-00314 від 02.04.2020 предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням особою, цивільна відповідальність якої застрахована за договором, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих третіх осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

У п.3 генерального договору №-00314 від 02.04.2020 вказано, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу та внаслідок якої настає цивільна відповідальність страхувальника/особи, відповідальність якої застрахована, з заподіяну забезпеченим транспортних засобом шкоду життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.

У додатку №1 до генерального договору №-00314 від 02.04.2020 до переліку забезпечених транспортних засобів включено, в тому числі, тролейбус «Електрон Т19102» номерний знак НОМЕР_2 , розмір франшизи становить 2000 грн, страхова сума 200 000 грн.

Таким чином, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та статей 993 і 1191 Цивільного кодексу України, набуло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, а саме - до страхової організації, якою здійснено страхування цивільно-правової відповідальності водія (власника) транспортного засобу тролейбус «Електрон Т19102» номерний знак НОМЕР_2 , тобто до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна".

Разом з тим, ч.1 ст.993 Цивільного кодексу України та стаття 27 Закону України «Про страхування» передбачають, що страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Вказівка «у межах витрат», означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Частиною 10 ст.9 Закону України "Про страхування" передбачено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Судом вище вказувалось, що 11.09.2020 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на суму 44 120,71 грн, що підтверджено копією платіжного доручення №22370 від 11.09.2020.

При цьому, згідно наявних в матеріалах справи документів вбачається, що розмір страхового відшкодування було визначено позивачем (страховиком) на підставі рахунка №М000003804 від 02.09.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІЯ МОТОРС" (станція технічного обслуговування).

Проте, позивачем при визначенні суми страхового відшкодування, яка має бути сплачена в порядку суброгації не було вирахувано суму франшизи в розмірі 2000 грн, яка визначена у додатку №1 до генерального договору №-00314 від 02.04.2020, а отже, обґрунтованими є вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 42 120,71 грн.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З метою дотмання принципу змагальності та рівності учасників судового процесу, суд вважає за доцільне надати оцінку запереченням відповідача стосовно того, що умовами договору №-00314 від 02.04.2020 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та нормою п.5 ч.1 ст.26 Закону України "Про страхування" передбачено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Зокрема, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 990 Цивільного кодексу України передбачено умови та порядок здійснення страхової виплати. Так, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Частиною 1 ст.991 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.26 Закону "Про страхування" передбачені випадки, коли страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати, а саме, у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Перелік таких випадків не є виключним, оскільки, як передбачено ч.2 ст.991 та ч.2 ст.26 Закону "Про страхування", договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Так Верховний Суд у постанові від 10.12.2021 у справі № 910/4296/21 вказав, що виходячи зі змісту наведених норм, коли виникає страховий випадок, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а решта умов договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховикові переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватися окремо у кожному випадку. При цьому слід ураховувати, що закон пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не із наданням певних доказів страхувальником (постанова Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/922/18).

Наразі, судом враховано, що умовами генерального договору врегульовано саме правоідносини відповідача, як страховика та Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс», як страхувальника, а отже, посилання страховика у правовідносинах із особою, яка набула право на виплату страхового відшкодування у порядку суброгації (як право вимоги до винної у завданні шкоди особи, а у даному випадку особи, якою застраховано її відповідальність) ніяким чином не можуть нівелювати та спростовувати права позивача на страхове відшкодування.

До того ж, судом враховано, що у рішенні від 03.07.2023 Господарського суду Львівської області по справі №914/634/23 було встановлено, що Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс» повідомляло Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» про настання дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів виникнення внаслідок будь-яких дій позивача, або страхувальника обставин, які б перешкоджали страховикові переконатися, що ця подія є страховим випадком.

За таких обставин, виходячи з вище викладеного, суд вважає, що заперечення відповідача, висловлені у відзиві, не спростовують обгрунтованості позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" в частині стягнення страхового відшкодування в розмірі 42 120,71 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Частиною 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, з огляду на висновки суду стосовно часткового задоволення позовних вимог, витрати на оплату судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 44 120,71 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, буд.102, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (03038, м.Київ, вул.І.Федорова, 32-А, ) суму страхового відшкодування в розмірі 42 120,71 грн та судовий збір в сумі 2562,33 грн.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування в сумі 2000 грн відмовити.

4. Судовий збір в розмірі 121,67 грн залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 13.09.2023.

Суддя В.В. Князьков