СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року м. Харків Справа № 922/2715/22

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" (вх. №639 Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22

за позовом Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради, Кременчуцького району Полтавської області, м. Кременчук (адреса: вул. Івана Приходька, 90, м. Кременчук, Полтавська область, 39621),

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015", м.Харків (адреса: вул. Серпова,4, офіс 621, м. Харків, 61166),

про стягнення 94682,79 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

30.12.2022 до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" про стягнення 94682,79 грн заборгованості за договором про закупівлю товарів №17/05/21-3 від 19.05.2021, з яких: основний борг - 71610,48 грн; пеня - 21659,72 грн; 3% річних - 1412,59 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконання відповідачем умов договору про закупівлю товарів №17/05/21-3 від 19.05.2021.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22 в позові відмовлено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" (адреса: вул.Серпова, буд.4, офіс 621, м.Харків, 61166; ) на користь Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (адреса: вул.Івана Приходька, 90, м.Кременчук, Полтавська область, 39621; ) заборгованість в сумі 89891,75 грн, з яких: 71610,48 грн - основний борг; 17951,67 грн - пеня; 329,60 грн - 3% річних, крім того 2355,46 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що на час розгляду справи відповідачем не надано доказів постачання товару позивачу чи повернення коштів за непоставлений товар. Здійснивши перерахунок розміру пені, відповідно до норм законодавства та умов договору, суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 17951,67 грн. В частині стягнення 3708,05 грн пені судом відмовлено, у зв`язку з неправильним періодом нарахування та невідповідністю вимогам чинного законодавства України. Одночасно суд наголосив, що нарахування 3% річних на суму передплати можливо лише з 02.11.2022 - з наступного дня після закінчення строку поставки (строку дії талонів на бензин), оскільки з цього часу у відповідача виникає грошове зобов`язання щодо повернення позивачу сплаченої ним суми за непоставлений відповідачем товар. Здійснивши перерахунок 3% річних, починаючи з 02.11.2022, суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 329,60 грн. В частині стягнення 1082,99 грн 3% річних суд відмовив, у зв`язку з неправильним розрахунком та невідповідністю вимогам законодавства.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віко2015" з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість; неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи; неправильну оцінку доказів, просить його у відповідній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтуванні апеляційної скарги вказує:

-про його неналежне повідомлення судом першої інстанції про час і місце розгляду справи,

-про відсутність належних доказів відмови відповідача від виконання зобовязання,

-про неможливість фактичного виконання зобов`язання за договором щодо постачання товару з підстав відсутності бензину марки А-92 на автозаправних станціях "Motto" після введення на території України воєнного стану,

-про недослідження судом першої інстанції суми заборгованості.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2023 у справі № 922/2715/22 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Віко2015" строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22, постановлено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22 здійснювати у порядку письмового провадження без виклику учасників справи, запропоновано позивачу подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, а також докази надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів апелянтові, запропоновано учасникам справи для прискорення документообігу в межах цієї справи, надсилати їх з використанням програми "Електронний суд" (за умов відповідної реєстрації) або скеровувати документи з засвідченням електронним цифровим підписом уповноваженої особи на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду: , зупинено дію рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22, витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/2715/22.

14.06.2023 від Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач вказує про законність рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22, та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила такі обставини спору.

19.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Віко2015" (постачальник, відповідач) та Крюківською районною адміністрацією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (замовник, позивач) укладено договір про закупівлю товарів № 17/05/21-3 (далі - Договір).

Відповідно до умов укладеного Договору, а саме пункту 1.1. постачальник прийняв на себе зобов`язання передати замовнику у власність Бензин А - 92, код ДК 021:2015-09130000-9 "Нафта і дистиляти", 09132000-3 "Бензин" (надалі - Товар), а Замовник зобов`язався сплатити і прийняти вказаний Товар.

Відповідно до специфікації, що є невід`ємною частиною Договору сторони визначили кількість Бензину А-92 - 7300 л, ціну за 1л - 21,20 без ПДВ, загальна вартість - 154 760,00 грн без ПДВ, всього з ПДВ 185712,00 грн.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що ціна Договору становить 185712,00 грн, у тому числі ПДВ -30952,00 грн.

Відповідно до п.1.3. Договору відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (бланки - дозволи, скретч-карти або талони) на отримання товару відповідно до "Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997.

Згідно з п.5.1 та пп.5.2.1, 5.2.2, 5.3 Договору строк поставки Товару здійснюється до закінчення терміну дії довірчого документу. Передача Замовнику Товару за Договором здійснюється Постачальником на АЗС шляхом заправки автомобілів Замовника при пред`явленні довіреними особами Замовника бланків - дозволів, скретч-карт або талонів. Бланк-дозвіл, скретч- карта або талон є підставою для видачі (заправки) з АЗС, вказаного у бланку- дозволу, скретч-карті або талоні об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених бланках-дозволах, скретч-картах або талонах вважаються виконаними, при цьому Постачальник не може передати Замовнику товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в бланку-дозволу, скретч-карті або талоні. Умови постачання Товару - самовивезення. Замовник зобов`язується отримати Товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на ньому (у разі його зазначення на довірчому документі).

09.08.2021 між Замовником та Постачальником було укладено додаткову угоду №1 до Договору, якою сторони змінили ціну за одиницю товару на бензин автомобільний А-92 та відповідно специфікацію (Додаток 1 до Договору виклавши її в новій редакції).

03.11.2021 між Замовником та Постачальником було укладено додаткову угоду №2 до Договору, якою сторони змінили ціну за одиницю товару на бензин автомобільний А-92 та відповідно специфікацію (Додаток 2 до Договору, виклавши її в новій редакції). Відповідно до Специфікації, що є додатком № 2 до Договору, Сторони визначили кількість Бензину А - 92 - 2350 л, ціну за 1л 21,20 грн. без ПДВ, Бензину А-92 - 1800 л, ціну за 1л - 22,32 грн без ПДВ та Бензину А- 92 - 2789,16 л, ціну за 1л - 23,22 грн без ПДВ, загальна вартість - 154 760,00 грн без ПДВ, всього з ПДВ -185712,00 грн.

04.11.2021 на виконання умов Договору відповідно до рахунку №СВ - 0000406 від 04.11.2021 сторонами складено та підписано видаткову накладну № РН- 0000398, згідно з якою Постачальник передав Замовнику Бензин А-92 в кількості 2780л на загальну суму 77450,80 грн (Том 1, а.с16).

Позивачем, в свою чергу, було здійснено оплату Товару за Договором в два етапи:

- Платіжним дорученням №901 від 23.12.2021 на рахунок Відповідача було здійснено часткову оплату в сумі 40150,80 грн за бензин згідно з видатковою накладною № РН- 0000398 та рахунком - фактуроб № СФ - 0000406;

- Платіжним доручення №60 від 03.02.2022 на рахунок Відповідача було здійснено оплату в розмірі 37300,00 грн., згідно з видатковою накладною №РН - 0000398 та рахунком - фактурою № СФ - 0000406 (Том 1, а.с.17).

Загальна суму сплати, яка здійснена Позивачем на поточний рахунок Постачальника відповідно до рахунку-фактури №СФ - 0000406 від 04.11.2021 складає 77450, 80 грн.

28.12.2021 між Замовником та Постачальником було укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої сторони продовжили термін дії Договору до 31.03.2022, зменшили суму Договору на 255,20 грн. та виклали Специфікацію в новій редакції. Відповідно до Специфікації що є додатком №2 до Договору, Сторони визначили кількість Бензину А - 92 - 2350 л, ціну за 1л 21,20 грн без ПДВ, Бензину А-92 - 1800 л, ціну за 1л - 22,32 грн без ПДВ та Бензину А- 92 - 2780 л, ціну за 1л - 23,22 грн без ПДВ у загальна вартість - 154547,33 грн. без ПДВ, всього з ПДВ 185456,80 грн.

Як стверджує позивач, починаючи з 02.05.2022 по 31.10.2022, на АЗС Постачальника перестали відпускати бензин Замовнику. Підставою відпуску бензину вказували на відсутність технічної можливості здійснювати оплату за талонами, наданими Замовником, через те, що талони фінансово не підкріплені. Таким чином, 257 бланків - дозволів на 2570 літрів на бензин на загальну суму 71610,48 грн з ПДВ залишились невикористаними з незалежних від Покупця причин.

Позивачем було складено Акти про неотоварення талонів на пальне, яким встановлено, що здійснити заправку бензином на АЗС з використанням зазначених бланків - дозволів неможливо через те, що нижченаведені талони фінансово не підкріплені:

1030110+382,1030110+046,1030110+052,

1030110+282,1030110+612,1030110+518,

1030110+124,1030110+598,1030110+742,

1030110+470,1030110+921,1030110+869,

1030110+116,1030110+085,1030110+621,

1030110+848,1030110+767,1030110+784,

1030110+438,1030110+210,1030110+478,

1030110+337,1030110+388,1030110+78,

1030110+249,1030110+600,1030110+347,

1030110+523,1030110+695,1030110+374,

1030110+072,1030110+280,1030110+586,

1030110+305,1030110+394,1030110+247,

1030110+581,1030110+589,1030110+701,

1030110+916,1030110+139,1030110+350,

1030110+520, 1030110+774,1030110+988,

1030110+983,1030110+684,1030110+344,

1030110+640,1030110+173,1030110+352,

1030110+644,1030110+800,1030110+959,

1030110+076,1030110+379,1030110+459,

1030110+358,1030110+738,1030110+125,

1030110+438,1030110+207,1030110+510,

1030110+816,1030110+829,1030110+285,

1030110+007, 1030110+780, 1030110+145,

1030110+823, 1030110+213, 1030110+758,

1030110+391,1030110+657,1030110+497,

1030110+163,1030110+757,1030110+018,

030110+427,1030110+077,1030110+674,

1030110+854,1030110+518,1030110+832,

1030110+456,1030110+415,1030110+309,

1030110+325,1030110+648,1030110+397,

1030110+743,1030110+821,1030110+488,

030110+492,1030110+135,1030110+211,

1030110+773,1030110+557,1030110+380,

1030110+863,1030110+195,1030110+828,

1030110+130,1030110+105,1030110+599,

1030110+982,1030110+100,1030110+008,

1030110+572,1030110+657,1030110+745,

1030110+392, 1030110+350, 1030110+452,

1030110+615,1030110+481,1030110+699,

1030110+641,1030110+816,1030110+266,

1030110+266,1030110+582,1030110+093,

1030110+779,1030110+283,1030110+721,

1030110+686,1030110+921,1030110+177,

1030110+716,1030110+584,1030110+038,

1030110+018,1030110+780,1030110++715,1030110+818,1030110+151,

1030110+588,1030110+855,1030110+441,

1030110+589,1030110+298,1030110+023,

1030110+007,1030110+884,1030110+021,

1030110+255,1030110+382,1030110+432,

1030110+850,1030110+066,1030110+413,

1030110+540,1030110+931,1030110+388,

1030110+464,1030110+664,1030110+410,

1030110+978, 1030110+889, 1030110+495,

1030110+824,1030110+907,1030110+012,

1030110+175,1030110+128,1030110+633,

1030110+269,1030110+133,1030110+886,

1030110+234,1030110+976,1030110+981,

1030110+747,1030110+296,1030110+661,

1030110+863,1030110+952,1030110+865,

1030110+728,1030110+582,1030110+668,

1030110+700,1030110+705,1030110+857,

1030110+060,1030110+064,1030110+517*

1030110+686,1030110+110,1030110+458,

1030110+972,1030110+486,1030110+553,

1030110+300,1030110+997,1030110+361,

1030110+981,1030110+953,1030110+156,

1030110+175,1030110+145,1030110+935,

1030110+748,1030110+644,1030110+70iT

1030110+492,1030110+549,1030110+208.

1030110+923,1030110+756,1030110+061,

1030110+663,1030110+363,1030110+606,

1030110+860,1030110+696,1030110+074,

1030110+442,1030110+071,1030110+100,

1030110+873,1030110+981,1030110+130,

НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ,

1030110+726,1030110+531,1030110+701,

1030110+120,1030110+443,1030110+980,

1030110+983,1030110+426,1030110+554,

1030110+639,1030110+176,1030110+902,

1030110+806,1030110+913,1030110+362,

1030110+915,1030110+381,1030110+688,

1030110+423,1030110+238,1030110+513,

1030110+951,1030110+052,1030110+242,

1030110+684,1030110+475,1030110+990,

НОМЕР_3 .

Строк дії всіх перелічених бланків-дозволів - до 01.11.2022.

28.05.2022 позивачем на адресу відповідача було направлено лист №01-37/219 з проханням вирішити питання відпуску бензину марки А-92, а у разі його відсутності щодо коригування бланків - дозволів на бензин марки А-95.

Проте відповіді на лист позивач не отримав.

28.07.2022 позивач направив на адресу відповідача претензію №01-37/287 щодо виконання умов Договору. Однак, претензія Відповідачем не отримана та повернута на адресу Позивача у зв`язку із закінченням термінів зберігання (Том 1, а.с.43-44).

Як стверджує позивач, станом на час подання позову останній не використав (і не міг використати) належно оплачені за Договором і належні Покупцю на праві власності по Договору - 2570 л бензину на загальну суму 71610,48 грн з ПДВ, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з врахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сторонами укладено договір про закупівлю товару, предметом якого є постачання відповідачем товару позивачу, отже укладений договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до чч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно із приписами статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч.1 ст.670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Згідно з умовами укладеного сторонами договору про закупівлю товарів, суд розцінює сплачену позивачем суму в розмірі 77450,80 грн як передплату за товар.

При цьому підписана сторонами видаткова накладна № РН- 0000398, згідно з якою Постачальник передав Замовнику Бензин А-92 в кількості 2780 л на загальну суму 77450,80 грн (а.с.16) відповідно до умов договору не може вважатися доказом належного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо постачання товару, оскільки був переданий не сам товар (бензин), а довірчі документи (талони на бензин), які позивач мав використати на відповідних АЗС.

Відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики "Про затвердження Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України" від 20.05.2008 №281/171/578/155 талон - спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Згідно з статтею 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом п.5.1 та пп. 5.2.1, 5.2.2, 5.3 Договору строк поставки Товару здійснюється до закінчення терміну дії довірчого документу. Передача Замовнику Товару за Договором здійснюється Постачальником на АЗС шляхом заправки автомобілів Замовника при пред`явленні довіреними особами Замовника бланків - дозволів, скретч-карт або талонів. Бланк-дозвіл, скретч-карта або талон є підставою для видачі (заправки) з АЗС, вказаного у бланку-дозволу, скретч-карті або талоні об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених бланках-дозволах, скретч-картах або талонах вважаються виконаними, при цьому Постачальник не може передати Замовнику товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в бланку-дозволу, скретч-карті або талоні.

Умови постачання Товару - самовивезення. Замовник зобов`язується отримати Товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на ньому (у разі його зазначення на довірчому документі).

Строк дії довірчих документів - бланків дозволу на пальне - до 01.11.2022 (Том 1, а.с.30-42).

Таким чином, відповідно до умов договору позивач мав право на отримання товару (бензину) на відповідних АЗС з моменту отримання довірчих документів (талонів на пальне до закінчення строку їх дії - до 01.11.2022.

Як стверджує позивач, починаючи з 02.05.2022 по 31.10.2022 на АЗС Постачальника відмовились відпускати бензин Замовнику, на підтвердження чого позивачем складено Акти про неотоварення талонів на пальне: від 02.05.2022; від 02.06.2022; від 02.07.2022; від 02.08.2022; від 02.09.2022; від 30.10.2022 (Том 1, а.с.21-29).

У перелічених актах представники позивача вказують підставою відмови відпуску бензину те, що талони фінансово не підкріплені.

Таким чином, 257 бланків - дозволів по 10 літрів бензину А-92 кожний, загальною кількістю 2570 літрів бензину, на загальну суму 71610,48 грн з ПДВ відповідно до бухгалтерської довідки позивача (Том 1, а.с.19), залишились невикористаними з незалежних від покупця причин.

Позивач вважає порушеними свої права щодо отримання товару з моменту складення першого Акту про неотоварення талонів на пальне - з 02.05.2022.

28.05.2022 позивач направив на адресу відповідача лист №01/37/219 від 12.05.2022, яким повідомив, що на заправках "Motto" позивачу відмовляють відпускати бензин, мотивуючи тим, що талони не підкріплені фінансово та у зв`язку з відсутністю бензину марки А-92 (Том 1, а.с.20).Ураховуючи вказане позивач просить відповідача вирішити питання щодо відпуску бензину марки А-92 та виконання умов договору, а у разі відсутності бензину марки А-92 позивач не заперечує щодо коригування талонів з марки А-92 на марку А-95.

Згідно з п.7.5. Договору сторони домовилися, що не вважається невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язань за цим договором відмова постачальника у відпустку товарів замовнику у випадку, зокрема, їх фактичної відсутності на відповідній АЗС.

З огляду на те, що позивач у листі (Том 1, а.с.20) зазначає про неможливість відпуску бензину на АЗС, зокрема, й у зв`язку з відсутністю бензину марки А-92, враховуючи п.7.5.Договору, суд не погоджується з твердженням позивача, що саме з 02.05.2022 відбулося порушення зобов`язання за договором щодо постачання товару.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже строк виконання зобов`язання відповідачем умов договору щодо постачання товару в даному випадку відраховується з пред`явлення вимоги.

28.05.2022 позивач направив на адресу відповідача лист №01/37/219 від 12.05.2022 року, в якому просив відповідача вирішити питання щодо відпуску бензину марки А-92 та виконання умов договору, а у разі відсутності бензину марки А-92 позивач не заперечує щодо коригування талонів з марки А-92 на марку А-95.

Даний лист був направлений на адресу керівника відповідача 28.05.2022 "Новою поштою".

З наведеного вбачається, що відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України відповідач повинен був виконати свій обов`язок щодо поставки товару (отоварення талонів позивача бензином марки А-92 чи коригування талонів на бензин марки А-95) у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Згідно з ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч.5 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи, що семиденний строк від дня пред`явлення вимоги припадає на вихідний день, судом встановлено, що зобов`язання мало бути виконано відповідачем в строк до 06.06.2022 включно.

Отже, строк виконання відповідачем свої зобов`язань за договором є таким, що настав 06.06.2022.

Даний лист позивача був залишений відповідачем без відповіді та задоволення.

28.07.2022 позивач вдруге звернувся до відповідача з претензію №01-37/287 щодо виконання умов договору. Однак, претензія відповідачем не отримана та повернута на адресу позивача з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, судом першої інстанції законно встановлено, що на виконання умов договору позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №901 від 23.12.2021 та платіжним дорученням №60 від 03.02.2022 року на загальну суму 77450,80 грн (Том 1, а.с.17-18).

Колегія суддів визнає необгрунтованими твердження апелянта про відсутність належних доказів відмови відповідача від виконання зобовязання, оскільки стороною не надано жодного доказу в якості спростування такої обставини. При цьому, самим же апелянтом вказується про неможливість фактичного виконання зобов`язання за договором щодо постачання товару з підстав відсутності бензину марки А-92 на автозаправних станціях "Motto" після введення на території України воєнного стану.

Доводи апелянта про неможливість фактичного виконання зобов`язання за договором щодо постачання товару з підстав відсутності бензину марки А-92 на автозаправних станціях "Motto" після введення на території України воєнного стану є необгрунтованими.

Так, відповідачем не надано жодного доказу відсутності бензину марки А-92 на автозаправних станціях "Motto".

При цьому, за змістом законодавства боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання.

Аргументи апелянта про недослідження судом першої інстанції суми заборгованості є недоведеними, оскільки стороною не надано жодного доказу в якості спростування такої обставини.

Проте, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав належним чином, товар позивачу не поставив, у зв`язку з чим, враховуючи сплив строку дії довірчих документів на товар, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в сумі 71610,48 грн, що підтверджується бухгалтерською довідкою позивача (Том 1, а.с.19).

Оскільки відповідач зобов`язання за договором не виконав, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів постачання товару позивачу чи повернення коштів за непоставлений товар, суд першої інстанції дійшов законного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 71610,48 грн заборгованості за договором (передплати) є правомірними, підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Поряд з цим стороною заявлено до стягнення також пеню та 3% річних.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст.231 цього ж кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 7.3.2 договору про закупівлю товарів №17/05/21-3 від 19.05.2021 встановлено, що у разі порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми вартості, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, позивачем правомірно заявлено до стягнення пеню на суму неотриманого товару.

Як зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.10.2020 у справі №911/19/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України суд з`ясував обставини щодо правильності здійснення позивачем відповідних розрахунків пені.

Судом встановлено, що позивачем неправильно визначено періоди нарахування пені (Том 1, а.с.9), з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивач нараховує пеню на суму неотриманого товару (бензину), починаючи з 02.05.2022 (з дня складення першого акту про неотоварення талонів на пальне).

Згідно з п.7.5. Договору сторони домовилися, що не вважається невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язань за цим договором, а також не тягне за собою застосування жодних штрафних санкцій чи відшкодування збитків відмова постачальника у відпустку товарів замовнику у випадку їх фактичної відсутності на відповідній АЗС чи проведення ремонту/реконструкції АЗС, відсутності електроживлення, зливу товарів із бензовоза, виходу з ладу обладнання, що використовується на відповідній АЗС, проведення технічних перерв.

З огляду на те, що з Актів позивача про неотоварення талонів на пальне неможливо встановити причину відмови відпуску товару, та враховуючи, що позивач у листі до відповідача (Том 1, а.с.20) зазначає про неможливість відпуску бензину на АЗС, зокрема, й у зв`язку з відсутністю бензину марки А-92, враховуючи п.7.5. Договору, суд не погоджується з твердженням позивача, що саме з 02.05.2022 відбулося порушення відповідачем зобов`язання за договором щодо постачання товару.

Як встановлено судом та зазначено вище, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, строк виконання зобов`язання відповідачем в даному випадку відраховується з пред`явлення вимоги, яка направлена позивачем відповідачу 28.05.2022.

З урахуванням ч.2 ст.530, ч.5 ст.254 ЦК України, судом встановлено, що зобов`язання мало бути виконано відповідачем в строк до 06.06.2022 включно.

З урахуванням викладеного, прострочення відповідачем свого обов`язку щодо відпуску бензину позивачу, виникло з 07.06.2022. Тобто, перебіг нарахування пені починається з 07.06.2022.

Отже, позивачем неправильно визначений початок виникнення заборгованості та відповідно початок нарахування пені.

Крім того, позивачем нараховано пеню, з порушенням вимог ч.6 ст.232 ГК України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приписом ч.6 ст.232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 ГК України.

Отже Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17.

Також подібні за змістом до даних правовідносин є висновки у ряді інших постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові від 07.06.2019 по справі №910/23911/16, у постанові від 13.09.2019 по справі №902/669/18, від 12.06.2018 по справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 по справі № 903/962/17, у яких висловлено позицію про те, що "умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції".

Договір не містить умов нарахування пені більше 6 місяців.

Пункт 7.3.2 Договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною 6 статті 232 ГК України, наприклад, який є більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати.

Отже, кінцевий строк нарахування пені на заборгованість обмежується 6 місяцями з дати, коли зобов`язання мало бути виконано, а саме з 07.06.2022 по 06.12.2022 року.

Перевіривши відповідний розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він є хибним, у зв`язку з включенням в нарахування пені періоду після сплину 6 місяців від дати, коли зобов`язання мало бути виконано (позивачем помилково не застосовано у розрахунку пені приписи ч.6 ст.232 ГК України).

З огляду на зазначене, суд перераховує пеню на суму невиконаного зобов`язання за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому нарахування пені починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане.

Ураховуючи викладене, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що належними періодами нарахування пені є - з 07.06.2022 по 06.12.2022.

З урахуванням належних періодів нарахування, задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 17951,67 грн.

В частині стягнення 3708,05 грн пені слід відмовити, у зв`язку з неналежним періодом нарахування та невідповідністю вимогам чинного законодавства України.

Одночасно позивачем також заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 1412,59 грн на суму боргу 71610,48 грн за період з 02.05.2022 по 27.12.2022 .

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевий господарський суд законного зазначив, що в силу закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо поставки товару у визначений строк не є порушенням грошового зобов`язання, оскільки дії зобов`язаної сторони не пов`язуються зі сплатою грошових коштів.

За своєю суттю обов`язок щодо поставки товару, не можна розцінювати як грошові зобов`язання в розумінні ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Тобто, повернення суми передплати може бути грошовим зобов`язанням після пред`явлення вимоги щодо її повернення відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України.

Однак, позивач у листах вимагав у відповідача поставки товару, та не просив повернути сплачені кошти.

Отже позивач не скористався правом вимоги щодо повернення коштів при направленні відповідних претензій відповідачу.

Тому суду не доведено перетворення зобов`язання з поставки товару у грошове зобов`язання з повернення грошових коштів за відсутності відповідної вимоги позивача під час дії довірчих документів на товар (талонів на бензин).

Згідно з ч.3 ст.693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Норми ст.536 та ч.2 ст.625 ЦК України мають різну правову природу.

Положення ст.536 ЦК України передбачають плату за правомірне користування чужими грошовими коштів, а ч.2 ст.625 ЦК України є мірою відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено розміру відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Отже, нарахування позивачем 3% річних з 02.05.2022 не відповідає умовам договору та чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19 зазначила, що 3% річних можна вимагати і за затримку повернення передплати за непоставлений товар, відступивши від протилежних позицій.

У даній постанові роз`яснено, що повернення передплати є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК України, а отже, можна вимагати компенсацію за затримку, а саме, у постанові ВП ВС зроблено наступний висновок.

"За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто, правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується, зокрема, банківськими виписками, квитанціями, актами зарахування зустрічних однорідних вимог та актами звіряння взаєморозрахунків.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.".

Отже, правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач прострочив виконання свого обов`язку щодо постачання товару відповідачу, та відповідно, враховуючи зазначений правовий висновок ВП ВС, прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки (строку дії талонів на бензин), а тому наявні підстави для стягнення 3% річних за невиконання покладених на відповідача згідно з договором зобов`язань.

Тотожна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2022 у cправі №902/186/21.

Ураховуючи вищевикладені висновки Верховного суду, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про можливість нарахування 3% річних на сплачену позивачем суму передплати, на яку відповідачем не поставлено товар.

Втім, позивач неправильно нараховує 3% річних, починаючи з 02.05.2022.

Як вже було зазначено, враховуючи, що предметом договору про закупівлю товарів, є постачання відповідачем товару позивачу, то зобов`язання відповідача перед позивачем щодо поставки товару не є грошовим.

Після закінчення строку поставки, в даному випадку - строку дії талонів на бензин, відповідач повинен повернути позивачу грошові кошти в розмірі, який було сплачено позивачем, та на який не було поставлено товар (не отоварено талони на бензин).

Отже, в даному випадку нарахування 3% річних на суму передплати можливо лише з 02.11.2022 - з наступного дня після закінчення строку поставки (строку дії талонів на бензин), оскільки з цього часу у відповідача виникає грошове зобов`язання щодо повернення позивачу сплаченої ним суми за непоставлений відповідачем товар.

Таким чином, задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 329,60 грн. В частині стягнення 1082,99 грн 3% річних слід відмовити, у зв`язку з неправильним розрахунком та невідповідністю вимогам законодавства.

Колегія суддів визнає необгрунтованими твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом вимог процесуального законодавства з підстав неналежного його повідомлення про час і місце розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що Господарським судом Харківської області дотримано усіх процесуальних дій щодо належного повідомлення сторону по справі, а саме направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул.Серпова, 4, оф.621, м.Харків, 61166.

Відповідно до частини 7 статті 120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з п.5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №904/9904/17).

Слід зазначити, що відповідно до п. 99 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", рекомендовані поштові відправлення, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату. У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п. 116 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" у разі невручення рекомендованого листа, він разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

З пунктів 99 та 116 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з зазначенням причини "за закінченням терміну зберігання" можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.

Тобто, неотримання поштової кореспонденції в точці видачі є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо належного отримання листа, тобто є його власною волею.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частин 3, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відтак, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і не вручено підприємством зв`язку з посиланням на "за закінченням терміну зберігання", вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та, яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Слід враховувати, що організація власної господарської діяльності забезпечується самим товариством, зокрема щодо призначення відповідальної особи на отримання поштової кореспонденції та подальшим її одержанням. Товариство несе ризики та наслідки, пов`язані з неналежним отримання поштової кореспонденції.

Таким чином судом першої інстанції належним чином повідомлено відповідача про розгляд даної справи.

У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22 має бути залишене без змін.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 у справі № 922/2715/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян