ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2023 р. Справа№ 910/131/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 05.09.2023 у справі №910/131/23 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023, повний текст якого складений 01.06.2023

у справі № 910/131/23 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Управління з переробки газу та газового конденсату Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

30.12.2022 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Управління з переробки газу та газового конденсату Акціонерного товариства «Укргазвидобування», у якому просив визнати дію форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за укладеним між сторонами договором надання послуг № 215/8-21 від 29.06.2021 та розірвати вказаний договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наявні всі умови, передбачені ст. 652 ЦК України для розірвання договору у судовому порядку у зв`язку з істотною зміною обставин.

Так позивач зазначив про об`єктивну неможливість виконання зобов`язань за спірним договором у 2022 році внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), так як послуги за вказаним договором мали бути надані на об`єкті критичної інфраструктури у с. Андріївка Ізюмського району Харківської області, яке з 24.02.2022 знаходиться під військовою агресією Російської Федерації, зокрема перебувало у тимчасовій окупації, а також постійно перебуває під обстрілами.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що про настання форс-мажорних обставин позивач його повідомив через 9 місяців після настання таких обставин та на те, що на даний час срок дії спірного договору закінчився, що унеможливлює його розірвання в судовому порядку.

У відповіді на відзив позивач зауважив на тому, що з цією позовною заявою позивач до суду звернувся 29.12.2022, а строк дії спірного договору закінчився 31.12.2022.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2023 у справі № 910/131/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При розгляді спору сторін по суті, суд першої інстанції:

- дійшов висновку про те, що починаючи з 24.02.2022 населений пункт, в якому згідно спірного договору позивачем мали виконуватися роботи, розташований в районі проведення воєнних (бойових) дій та враховуючи наданий позивачем сертифікат Запорізької Торгово-промислової палати №2300-22-1662 від 07.12.2022, позивачем у встановленому законодавством порядку підтверджено факт існування форс-мажорних обставин;

- не прийняв до уваги посилання відповідача на не повідомлення його про існування відповідних форс-мажорних обставин у встановлений спірним договором строк, зазначивши, що: своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване саме на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору; в даному випадку очевидно, що обставини, на які посилається позивач як на форс-мажорні, відповідачу були достеменно відомі; наслідки не повідомлення відповідача у встановлений спірним договором строк не мали жодного негативного наслідку для відповідача;

- встановив, що, так як дія обставин непереборної сили продовжувалася більше ніж 30 днів, станом на 10.12.2022 (дата направлення повідомлення №2 від 08.12.2022 про розірвання договору) позивач у відповідності до положень п. 9.4 такого договору мав право на його розірвання, проте згоди щодо розірвання вказаного договору сторонами так і не було досягнуто.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання договору, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір припинив свою дію 31.12.2022 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, проте розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за договором про надання послуг №215/8-21 від 29.06.2021, суд першої інстанції послався на те, що вказана вимога по суті є вимогою про встановлення юридичного факту і в контексті вимог про розірвання договору не може розцінюватися як самостійний та ефективний спосіб захисту порушеного права.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 у справі № 910/131/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що висновки суду першої інстанції суперечать нормам матеріального права та наданим документам.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про залежність визнання дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), розірвання спірного договору і настання певних обставин, а саме закінчення строку дії спірного договору;

- з цією позовною заявою позивач до суду звернувся 29.12.2022, а строк дії спірного договору закінчився 31.12.2022, тобто позовна заява була подана до закінчення строку дії вказаного договору .

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку оскарження вищевказаного рішення.

Також позивачем до апеляційної скарги на підтвердження факту наявності обстрілів у місці надання послуг було додано додаткові докази, а саме копію листа відповідача № 008.1.17-1.1-1-84 від 12.01.2023 з доказами отримання його позивачем та скрін-шоту сторінки з сайту https://2day.kh.ua/ru, яка міститься за посиланням https://2day.kh.ua/ru/kharkow/posle-obstrela-na-gazopererabatyvayuschem-predpriyatii-v-kharkovskoy-oblasti-proizoshel, а у апеляційній скарзі апелянт просить долучити їх до матеріалів справи.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023, справу № 910/131/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/131/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/131/23.

12.07.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 у справі № 910/131/23 залишено без розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 у справі № 910/131/23, розгляд апеляційної скарги призначено на 05.09.2023 о 10:15 год.

11.08.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що:

- вимога позивача про визнання судом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за договором надання послуг № 215/8-21 від 29.06.2021 не відповідає способу захисту прав і, як наслідок, не призводить до поновлення порушеного права позивача;

- в судовому порядку розірвати можна лише той договір, який діє станом на дату прийняття рішення судом;

- позивачем не наведено об`єктивних причин неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції,

просить не приймати до уваги додаткові докази подані позивачем при розгляді апеляційної скарги, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

30.08.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач зауважив на тому, що місце надання послуг за спірним договором знаходиться поблизу до території, яка була окупована до вересня 2022 року. До відповіді на відзив позивачем були відповідні докази на підтвердження вказаних обставин, а саме копії листа Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області № 65020-4069/65680 від 03.07.2023 з додатками, листа Департаменту житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Харківської обласної державної адміністрації №03/2410 від 28.06.2023, листа Слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області від № 70/6-Г-2128 від 02.08.2023, претензія відповідача № 008.1.17-008.1.1-12-1279 від 06.06.2023 та скрін-шоти з сайтів.

Щодо доданої позивачем до апеляційної скарги та скрін-шоту сторінки з сайту https://2day.kh.ua/ru, яка міститься за посиланням https://2day.kh.ua/ru/kharkow/posle-obstrela-na-gazopererabatyvayuschem-predpriyatii-v-kharkovskoy-oblasti-proizoshel, а також інших сайтів колегія суддів зазначає, що так як вказана інформація міститися в мережі Інтернет та є загальнодоступною, вказані документи не можна вважати додатковим доказом по справі.

Щодо копії листів Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області № 65020-4069/65680 від 03.07.2023 з додатками, Департаменту житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Харківської обласної державної адміністрації №03/2410 від 28.06.2023, Слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області від № 70/6-Г-2128 від 02.08.2023 та претензії відповідача № 008.1.17-008.1.1-12-1279 від 06.06.2023, слід зазначити наступне.

З вказаних доказів слідує, що всі вони не існували на момент розгляду по суті судом першої інстанції цієї справи.

Водночас така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 11.09.2019 у справі № 922/393/18.

За таких обставин, додані позивачем під час апеляційного перегляду копії листів Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області № 65020-4069/65680 від 03.07.2023 з додатками, Департаменту житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Харківської обласної державної адміністрації №03/2410 від 28.06.2023, Слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області від № 70/6-Г-2128 від 02.08.2023 та претензії відповідача № 008.1.17-008.1.1-12-1279 від 06.06.2023 як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Щодо решти доказів, а саме копії листа відповідача № 008.1.17-1.1-1-84 від 12.01.2023 з доказами отримання його позивачем, слід зазначити наступне.

Враховуючи, що апелянт додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що вказані докази ним надаються на підтвердження факту наявності обстрілів у місці надання послуг та про те, що у відзиві на позов відповідач не заперечив проти існування обстрілів, а тому такі докази не були подані до суду першої інстанції, тобто не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості подати вказані докази до суду першої інстанції, в той час як, з огляду на дату виникнення таких доказів та дату постановлення оскаржуваного рішення, всі надані апелянтом докази він мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Таким, чином апелянт не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За таких обставин, копія листа відповідача № 008.1.17-1.1-1-84 від 12.01.2023 з доказами отримання його позивачем як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Водночас колегія суддів зауважує позивачу на тому, що матеріалами справи підтверджується місце надання послуг за спірним договором, а інформація щодо обстрілів міститься в мережі Інтернет та є загальнодоступною.

Станом на 05.09.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

29.06.2021 позивач (виконавець) та відповідач (замовник) уклали договір про надання послуг №215/8-21 (далі Договір), за умовами якого виконавець прийняв на себе зобов`язання на свій ризик, своїми силами, а також необхідними матеріалами відремонтувати та здати у встановлений строк об`єкт ремонту, зазначений в п. 1.3 Договору, а замовник - прийняти й оплатити вартість належним чином фактично наданих послуг після закінчення ремонту на об`єкті.

Відповідно до п.п. 1.2-1.4 Договору вид послуг - послуги з поточного ремонту (надалі - послуги); найменування: поточний ремонт будівлі гаражу колони А та МТ №2 ВТТ та СТ; обсяг, перелік і зміст послуг визначаються договірною ціною, що наведена в Додатку №1 до Договору та є його невід`ємною частиною, до складу яких входять локальні кошториси, та погоджуються сторонами шляхом підписання в момент укладення Договору.

Згідно з п.4.1 Договору ціна договору становить 3 182 000,00 грн., у тому числі ПДВ.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що строки надання послуг - не більше 200 календарних днів з дати передачі замовником виконавцю будівельного майданчиків за актом приймання-передачі.

Згідно з п. 5.2 Договору місце надання послуг: Україна, Харківська обл., Балаклійський район, с. Андріївка, вулиця Першотравнева, 141.

Початок надання послуг - протягом 5 календарних днів після передачі будівельного майданчика, що підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі будівельного майданчика. Виконавець зобов`язаний до початку надання послуг розробити проект надання послуг, та письмово узгодити його із Замовником шляхом затвердження (п. 5.3 Договору).

Відповідно до п.п. 5.5.1, 5.5.5, 5.6 Договору приймання-передача послуг за даним договором здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України. Виконавець зобов`язаний щомісячно, разом з довідкою про вартість виконаних робіт та витрат (форма КБ-3), подавати замовнику виконавчу документацію. Не пізніше як через 3 робочих дня після закінчення послуг виконавець передає замовнику об`єкт ремонту згідно з підписаними сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідками (форма КБ-3), по акту готовності об`єкту, який підписується уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 6.1 Договору договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання виконавцем забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 6.2 цього договору, і діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків до повного виконання.

Відповідно до п.9.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за ненадання або неналежне надання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Згідно з п. 9.2 Договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 3 (трьох) днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі. Наслідком не повідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої Сторони посилатися на дії обставин непереборної сили як причину ненадання чи порушення строків надання зобов`язань.

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це органом. (п.9.3 Договору).

У п. 9.4 Договору зазначено, що у разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 30 днів, кожна із сторін в установленому порядку має право розірвати цей Договір. У разі попередньої оплати виконавець повертає замовнику кошти протягом трьох днів з дня розірвання цього Договору.

Договір може бути змінений чи розірваний лише за згодою сторін, крім випадків, встановлених цим Договором та чинним законодавством України. (п.12.9 Договору).

З матеріалів справи слідує, що 15.09.2021 сторонами підписано Акт №1 передачі земельної ділянки (майданчика) для виконання робіт згідно договору №215/8-21 від 29.06.2021 по об`єкту «Поточний ремонт будівлі гаражу колони А та МТ №2 ВТТ та СТ», а відтак, як вірно встановлено судом першої інстанції, з огляду на положення п. 5.1 Договору, позивач зобов`язаний був виконати обумовлені Договором роботи у строк до 03.04.2022, проте до вказаної дати роботи у повному обсязі виконані не були, що сторонами не заперечується.

Позивач стверджує про те, що:

- листом №4 від 31.03.2022 від повідомив відповідача про те, що з 24.02.2022 виконання Договору є тимчасово неможливим через введення воєнного стану на території України, на підтвердження чого додав до вказаного листа лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022;

- листом № 1 від 07.06.2022 позивач, з посиланням на те, що на даний час є вкрай необхідна потреба в отриманні обігових коштів для погашення податкових зобов`язань до бюджету та виплати заробітної плати, просив відповідача провести регулювання воріт з метою подальшого підписання актів виконаних робіт;

- листом № 1 від 17.11.2022 позивач просив відповідача дозволити завершення виконання частини будівельних робіт за Договором, які були розпочаті до 24.02.2022 та не завершені у зв`язку з введенням воєнного стану в України.

На підтвердження направлення вказаних листів позивачем до матеріалів справи долучені роздруківки з електронної пошти , які свідчать про направлення вказаних листів на адресу електронної пошти .

Повідомленням № 2 від 08.12.2022 позивач на підставі п.9.4 Договору повідомив відповідача про те, що Договір є розірваним в односторонньому порядку з 30.12.2022. До вказаного листа позивачем було долучено сертифікат №2300-22-1657 про форс-мажорні обставини Запорізької Торгово-промислової палати. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем до матеріалів справи долучені копії опису вкладення, фіскального чеку та накладної з штрихкодовим ідентифікатором № 555.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить визнати дію форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) Договором та розірвати Договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наявні всі умови, передбачені ст. 652 ЦК України для розірвання договору у судовому порядку у зв`язку з істотною зміною обставин.

Так позивач зазначив про об`єктивну неможливість виконання зобов`язань за Договором у 2022 році внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема те, що послуги за вказаним договором мали бути надані на об`єкті критичної інфраструктури у с. Андріївка Ізюмського району Харківської області, яке з 24.02.2022 знаходиться під військовою агресією Російської Федерації, зокрема перебувало у тимчасовій окупації, а також постійно перебуває під обстрілами.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що про настання форс-мажорних обставин позивач його повідомив через 9 місяців після настання таких обставин та на те, що на даний части строк дії спірного договору закінчився, що унеможливлює його розірвання в судовому порядку.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться в статті 180 ГК України, відповідно до якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За правовою природою укладений між сторонами Договір є договором підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено вище, у п. 9.4 Договору сторони погодили, що у разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 30 днів, кожна із сторін в установленому порядку має право розірвати цей Договір.

В свою чергу у п. 9.2 Договору вказано про те, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 3 (трьох) днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Наслідком не повідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої сторони посилатися на дії обставин непереборної сили як причину ненадання чи порушення строків надання зобов`язань.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указами Президента України вказаний строк неодноразово продовжувався і, як станом на дату вирішення судом першої інстанції спору сторін по суті, так і станом на дату винесення цієї постанови строк дії воєнного стану в Україні триває.

У п. 5.2 Договору визначено, що місцем надання послуг є: Україна, Харківська обл., Балаклійський район, с. Андріївка, вулиця Першотравнева, 141.

Колегія суддів зазначає про те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 725-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області» затверджено території територіальних громад Харківської області, зокрема, Донецьку селищну територіальну громаду шляхом об`єднання Донецької і Андріївської селищних рад, а також Пришибської, П`ятигірської та Шебелинської сільських рад Балаклійського району.

В свою чергу, постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» Балаклійський район Харківської області було ліквідовано, натомість утворено, зокрема, Ізюмський район (з адміністративним центром у місті Ізюм) у складі територій Балаклійської міської, Барвінківської міської, Борівської селищної, Донецької селищної, Ізюмської міської, Куньєвської сільської, Оскільської сільської, Савинської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

25.04.2022 Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України прийнято наказ №75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року», яким затверджено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, до якого включено, в тому числі Балаклійську міську територіальну громаду Ізюмського району Харківської області.

Вказаний наказ втратив чинність лише 27.12.2022 на підставі наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, згідно з яким датою виникнення можливості бойових дій на території Балаклійської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області є 24.02.2022, а датою припинення можливості бойових дій - 12.09.2022.

Як зазначає позивач, територія Харківської області, зокрема, територія Ізюмського району знаходяться майже весь час під обстрілами; протягом тривалого часу російська федерація здійснює потужні обстріли саме по об`єктам критичної інфраструктури України, зокрема, по об`єктах критичної інфраструктури Харківської області; надання послуг позивачем за укладеним Договором є виконання ремонту в будівлі об`єкта критичної інфраструктури, який вже декілька разів був під прямим ворожим обстрілом ракет. Відтак, за твердженням позивача, військова агресія Російської федерації проти України є форс-мажорними обставинами, тривале існування яких унеможливлює подальше виконання позивачем зобов`язань по Договору. При цьому, як вказує позивач, тривале існування даних обставин непереборної сили є причинами, які позивач не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, і такі обставини не могли бути передбачені в момент укладення Договору.

Позивач стверджує, що 31.03.2022 ним на електронну адресу відповідача було надіслано лист про неможливість виконання договору у зв`язку з початком військової агресії Російської Федерації проти України та введенням у зв`язку з цим воєнного стану. (лист № 5 від 31.03.2022).

В подальшому, як зазначив позивач, на підтвердження турботливості щодо виконання взятих на себе зобов`язань він звертався до відповідача з проханням надати доступ до місця надання послуг і в червні 2022 року позивачу надано можливість провести регулювання воріт, після чого підписано акт виконаних робіт від 30.08.2022 (лист № 1 від 07.06.2022). При цьому, позивач пояснив, що у листопаді та грудні 2022 року роботи не проводилися, але позивачем підготовлено та передано для підпису відповідачу акт виконаних робіт, в який включені роботи, що були виконані протягом січня-лютого 2022 року.

Також у листом № 1 від 17.11.2022 позивач просив відповідача дозволити завершення виконання частини будівельних робіт.

Як встановлено вище, на підтвердження направлення вказаних листів позивачем до матеріалів справи долучені роздруківки з електронної пошти , які свідчать про направлення вказаних листів на адресу електронної пошти .

Вказані листи не містять електронного підпису позивача, проте Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив: « 88. Чинним законодавством визначені випадки, коли використання електронного підпису є обов`язковим і за відсутності такого підпису документ не буде вважатися отриманим від певної особи. Але ці випадки не охоплюють комерційне, ділове чи особисте листування електронною поштою між приватними особами (якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами). У таких відносинах презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення. Отже, відсутність кваліфікованого електронного підпису на повідомленні не свідчить про те, що особу неможливо ідентифікувати з достатнім ступенем вірогідності як відправника такого повідомлення, направленого електронною поштою, тобто поширювача інформації».

Враховуючи те, що у Договорі сторонами не встановлено необхідність використання електронного підпису при листування електронною поштою, відсутність такого підпису посадової особи позивача на згаданих вище листах не свідчить про їх недійсність.

Колегія суддів зазначає про те, що у Договорі сторони не визначили адреси електронної пошти, які будуть ними використовуватися для листування.

Водночас згідно з відомостями, які містяться в мережі Інтернет за посиланням https://prozorro.gov.ua/en/tender/UA-2020-12-15-011248-c вказана електронна адреса () є адресою, яка вказувалась самим Акціонерним товариством «Укргазвидобування» для направлення листів керівнику філії Управління з переробки газу та газового конденсату Акціонерного товариства «Укргазвидобування» Хруленку Віктору Володимировичу, який згідно з п. 12.15 Договору є уповноваженим представником відповідача, а відтак колегія суддів визнає належними надані позивачем докази направлення листів №4 від 31.03.2022, № 1 від 07.06.2022 та № 1 від 17.11.2022.

Вказане свідчить про те, що про форс-мажорні обставини позивача відповідача повідомив 31.03.2022, тобто з порушенням визначеного Договору строку.

Водночас, слід зазначити про таке.

Як встановлено вище: місцем виконання робіт за Договором є с. Андріївка Балаклійського району Харківської області; наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 визначено, що датою виникнення можливості бойових дій на території Балаклійської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області є 24.02.2022, а датою припинення можливості бойових дій - 12.09.2022. Вказані обставини є загальновідомими та такими, що, в будь-якому випадку унеможливили виконання відповідачем спірних робіт у період з 24.02.2022 по 12.09.2022.

Колегія суддів зазначає про те, що згідно з відомостями, які містяться в мережі Інтернет на сайті DeepStateMap.Live, який відображає інтерактивну онлайн мапа бойових дій в Україні, яка дає можливість стежити за змінами лінії фронту та перебігом воєнних дій російсько-української війни (https://deepstatemap.live) с. с. Андріївка Балаклійського району Харківської області не перебувало в окупації, проте знаходиться недалеко від населених пунктів, які перебували в окупації до початку вересня 2022 року.

Як встановлено вище, 10.12.2022 позивач направив відповідачу повідомлення №2 від 08.12.2022, в якому, вказуючи на тривання дії непереборної сили більше ніж 30 календарних днів та посилаючись на п. 9.4 Договору, зазначив про розірвання Договору з 30.12.2022.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом..

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Слід зазначити і про те, що аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

Позивачем отримано сертифікат Запорізької Торгово-промислової палати №2300-22-1662 від 07.12.2022 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану (тимчасова окупація території, активні бойові дії), щодо обов`язку (зобов`язання) позивача, а саме: надання послуг з поточного ремонту будівлі гаражу колони А та МТ №2 ВТТ та СТ, за адресою - Україна, Харківська обл., Балаклійський район, с. Андріївка, вулиця Першотравнева, 141, у термін 03.04.2022 за Договором.

У вищевказаному сертифікаті періодом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) вказано: дата настання - 02.03.2022; дата закінчення - тривають на 07.12.2022.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на те, що починаючи з 24.02.2022 населений пункт, в якому згідно Договору мали виконуватися позивачем відповідні роботи, розташований в районі проведення воєнних (бойових) дій, враховуючи наданий позивачем сертифікат Запорізької Торгово-промислової палати №2300-22-1662 від 07.12.2022, позивачем у встановленому законодавством порядку підтверджено факт існування форс-мажорних обставин, які тривали більш ніж 30 днів.

При цьому те, що про настання таких обставин позивач повідомив відповідача із порушенням визначеного п. 9.2 Договору строку на вирішення спору сторін не впливає, так як за змістом п. 9.2 Договору наслідком порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої сторони посилатися на дії обставин непереборної сили саме як причину ненадання чи порушення строків надання зобов`язань. В свою чергу п. 9.4 Договору, який надає право розірвати Договір у випадку дії обставин непереборної сили більш ніж 30 днів, не містить жодних умов про необхідність повідомлення про дію таких обставин протягом певного терміну.

Слід зазначити і про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, в даному випадку очевидно, що обставини, на які посилається позивач як на форс-мажорні, відповідачу були достеменно відомі.

Отже, оскільки дія обставин непереборної сили продовжувалася більше ніж 30 днів, станом на 10.12.2022 (дата направлення повідомлення №2 від 08.12.2022) позивач мав право ініціювати питання про розірвання Договору на підставі п. 9.4 Договору.

Разом з цим чіткого порядку розірвання Договору у випадку існування форс-мажорних обставин умови Договору не містять. Також Договором не передбачено права на односторонню відмову від Договору в такому випадку.

Як свідчать обставини справи, згоди щодо розірвання Договору на підставі п. 9.4 Договору сторонами так і не було досягнуто, з огляду на що позивач і звернувся до суду з цим позовом.

Водночас , відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а тому розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час прийняття відповідного судового рішення) договір.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Вказаний правовий висновок неодноразово підтриманий Верховним Судом у постановах від 05.07.2022 у справі № 922/2469/21, від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 14.07.2021 у справі № 911/1442/19, від 21.06.2022 у справі № 911/3276/20.

З позовною заявою про розірвання Договору позивач звернувся у 30.12.2022, тобто у період дії Договору, проте станом на момент прийняття судом першої інстанції рішення договір, на розірванні якого наполягає позивач, є таким, що припинив свою дію.

Таким чином, з огляду на норми права та враховуючи правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постановах від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18, від 05.07.2022 у справі № 922/2469/21, від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 14.07.2021 у справі № 911/1442/19, від 21.06.2022 у справі № 911/3276/20, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання Договору. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

З огляду на обставини, які викладені вище, а саме неможливість розірвання Договору через припинення строку його дії, колегією суддів не досліджуються та не встановлюються обставини щодо наявності підстав для розірвання Договору на підставі ст. 652 ЦК України (істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору - примітка суду), так як встановлення наявності або відсутності істотної зміни обставин не може вплинути на вирішення по суті позовної вимоги про розірвання Договору.

Щодо вимоги позивача про визнання дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за Договором, слід зазначити про таке.

Положеннями ч. 1 ст. 2 ГПК України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19, пункт 48), від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20, пункт 14) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 42).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним».

Таким чином, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

В свою чергу, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вимога позивача про визнання дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за Договором по суті є вимогою про встановлення юридичного факту і в контексті вимог про розірвання договору не може розцінюватися як самостійний та ефективний спосіб захисту порушеного права.

Вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, який порушує провадження у справі за позовом, в основі якого правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Відповідний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за Договором. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 у справі № 910/131/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вертикаль-Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 у справі № 910/131/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 у справі № 910/131/23 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/131/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 05.09.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала