ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2023 Справа № 914/459/23

За позовом: ОСОБА_1 , м. Дніпро,

до відповідача: ОСОБА_2 , м. Дніпро,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-1: ОСОБА_3 , м. Дніпро,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-2: ОСОБА_4 , м. Дніпро,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-3: Товариство з обмеженою відповідальністю «Технікс Капітал Менеджмент», м. Дніпро,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-4: Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів», м Дрогобич Львівської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національне антикорупційне бюро України, м. Київ,

про: про розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, стягнення частини частки та визначення розміру статутного капіталу і розміру частки учасника

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

позивача: Науменко С.Б. - представник

відповідача: Сербін А.О. - представник

третя особа позивача 1-4: Науменко С.Б. представник

третя особа відповідача: Максим`як А.В. - представник

На розгляд в Господарського суду Львівської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, стягнення частини частки та визначення розміру статутного капіталу і розміру частки учасника.

Ухвалою суду від 31.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справи, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Технікс Капітал Менеджмент» як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Ухвалою суду від 04.05.2023 залучено до участі у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-4. Ухвалою суду від 01.06.2023 залучено до участі у даній справі Національне антикорупційне бюро України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою суду від 29.06.2023 закрито підготовче провадження у справі №914/459/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.07.2023. В подальшому в судових засіданнях оголошувались перерви до 27.07.2023 та до 31.08.2023.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю заборгованості в частині оплати відчужених корпоративних прав згідно з договором купівлі продажу частини частки у статутному капіталі у зв`язку з чим просить суд розірвати договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, стягнути частину частки та визначити розмір статутного капіталу і розміру частки учасника.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав, згідно поданої до суду 17.04.2023 за вх. №9395/23 заяви про визнання позову ( в підготовчому засіданні).

Ухвалою суду від 29.06.2023 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову.

Присутній в судовому засіданні представник третіх осіб на стороні позивача підтримав правову позицію позивача.

Присутній в судовому засіданні представник третьої особи на стороні відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зокрема, наведених у поданому до суду 07.07.2023 за вх. №16936/23 поясненні на позову заяву. Як зазначає представник третьої особи на стороні відповідача, детективами Національного бюро проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 26.09.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 364, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. 21.01.2023 ОСОБА_2 затримано детективами Національного бюро у порядку ст. 208 КПК України.

В межах вказаного кримінального провадження досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 , діючи у складі організованої групи, діяльність якої спрямована на вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, направлених на заволодіння бюджетними грошовими коштами шляхом здійснення поставок товарів по державних закупівлях за завідомо завищеними цінами, спільно з іншими, на час повідомлення про підозру, особами надав неправомірну вигоду службовій особі в загальній сумі 400 000 доларів США, що згідно з офіційно встановленим НБУ курсом станом на 21.01.2023 становило 14 627 440 грн, що є особливо великим розміром.

Так, детективом Національного бюро 22.01.2023 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у наданні неправомірної вигоди службовій особі, яка займає особливо відповідальне становище, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду та в інтересах третіх осіб, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, вчиненої організованою групою, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 369 КК України.

01.02.2023 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду Шкодіна Я.В. (справа № 991/650/23) накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_2 , у тому числі арештовано належні йому корпоративні права в статутному капіталі ТОВ «ВКФ Дрогобицький завод автомобільних кранів» в розмірі 50%.

В ухвалі від 01.02.2023 у справі № 991/650/23 слідчий суддя звернув увагу зацікавлених осіб, що у разі спричинення їх правам необґрунтованого обтяження цим арештом, останні не позбавлені можливості звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту повністю або частково.

Враховуючи викладене, накладений в межах кримінального провадження арешт на майно є в будь-якому випадку перешкодою для відчуження такого майна (аналогічною є позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 20.10.2020 у справі № 4/5007/33-Б/11).

Таким чином, арештованим у кримінальному провадженні майном, зокрема, і корпоративними правами заборонено розпоряджатися до його скасування в порядку, визначеному ст. 174 КПК України.

В судовому засіданні 31.08.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як встановлено матеріалами справи, 20 листопада 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі.

Договір підписаний від імені продавця ОСОБА_1 його представником ОСОБА_5 , що діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. 18 листопада 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 3807, а від імені покупця ОСОБА_2 його представником ОСОБА_6 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скорик О.М. 20 листопада 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 1005.

Відповідно до зазначеного Договору продавець (позивач ОСОБА_1 ) передає, а покупець (відповідач ОСОБА_2 ) приймає та оплачує частину частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів».

Розмір частини частки, яка передається за Договором, становить 5.7 %, номінальною вартістю 3 874 774,50 грн.

Вартість частини частки, яка передається за Договором, складає 3 874 774.50 грн, які покупець ОСОБА_2 мав сплатити протягом грудня 2019 року.

20 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі Товариства.

В той же день, інші учасники Товариства, треті особи в даній справі, як не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та TOB «Технікс Капітал Менеджмент» також уклали з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі Товариства та склали відповідні акти приймання-передачі частин часток у статутному капіталі Товариства ( 17,1 %, 3,7 % та 23,5 %, відповідно).

Внаслідок укладення вищезазначених договорів та складення вищезазначених актів приймання-передачі частин часток у власність ОСОБА_2 перейшла частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів», ідентифікаційний код 39527406, в загальному розмірі 50,0 % загальною номінальною вартістю 33 989 250,00 грн.

27 листопада 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР або Єдиний державний реєстр) внесено відповідні відомості про зміну складу учасників Товариства та розміру часток у часників. Станом на сьогодні в ЄДР міститься інформація про те, що ОСОБА_2 є власником корпоративних права в Товаристві - частки в статутному капіталі в розмірі 50,0 %, до складу якої входить і частина частки в статутному капіталі, яку ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_1 - в розмірі 5,7 %.

Цінним листом (з описом та повідомленням про вручення) від 10 грудня 2019 року продавець ОСОБА_1 повідомив покупця ОСОБА_2 про реквізити, за якими необхідно здійснити платежі, та нагадав про суми і строки платежів, передбачені Договором.

Відповіді на зазначений лист ОСОБА_1 не отримав. Оплата за відчужені корпоративні права (частину частки у статутному капіталі Товариства) згідно з договором не надійшла. Відсутність проведення відповідачем оплати за частину частки (відчужені позивачем корпоративні права) підтверджується довідкою від 15 листопада 2022 року банківської установи про рух коштів на рахунку позивача (відсутність операцій).

Згідно з пунктом 2.6 Договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 30 березня 2020 року) у випадку несплати покупцем ОСОБА_2 коштів до 01 червня 2020 року він зобов`язується протягом 3 (трьох) календарних днів повернути неоплачену частину частки у статутному капіталі Товариства, підписати акт приймання-передачі цієї неоплаченої частини частки продавцю та укласти з продавцем додаткову угоду про внесення змін до Договору.

Як зазначає позивач, станом на день подання даного позову до суду покупець ОСОБА_2 оплати придбаної частини частки не здійснив, неоплачену частину частки продавцеві не повернув, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду з матеріально правовими вимогами про розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі від 20 листопада 2020 року; стягнення з (витребування з володіння) ОСОБА_2 частини частки у статутному капіталі Товариства в розмірі 5.7 % статутного капіталу, номінальною вартістю 3 874 774,50 грн визначення розміру статутного капіталу Товариства та визначення розмірів часток учасників у Товаристві.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (пункт 5.6. постанови Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/18962/20).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Відсутність порушеного права, невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством чи обрання невірного способу захисту встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Так, звертаючись до суду з відповідною позовною заявою, позивач обрав способом захисту порушених, на його думку, прав - розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів» від 20.11.2019, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, обраний позивачем спосіб захисту, шляхом розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

Водночас, глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до ч. 4 ст. 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Зміст наведеної норми свідчить, що продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар.

Поведінка покупця, пов`язана з невиконанням останнім обов`язку щодо оплати товару, а також з відмовою прийняти такий товар, що згідно положень ст.692 ЦК України, є підставою для розірвання договору, свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору.

Продавець, в свою чергу, також може втратити інтерес до договору, при цьому він залишається володільцем товару і має можливість розпорядитися ним, зокрема, продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну.

Отже, продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця, за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Натомість, у даній справі, покупець отримав товар (частку у статутному капіталі товариства), що жодною стороною не заперечується та визнається, водночас оплату отриманої частки не здійснив.

За переконанням суду, в такому випадку, застосуванню підлягають положення ч. 3 ст. 692 ЦК України, відповідно до яких, у разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідні положення Закону не передбачають можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема, не передбачають можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від покупця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Такі висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020.

При цьому, приймаючи у справі №916/667/18 відповідну постанову, Верховний Суд також звернув увагу на те, що виконання судового рішення про стягнення за розірваним судом договором може бути складнішим, ніж виконання судового рішення про стягнення коштів. Зокрема, майно може бути вже відчуженим добросовісній третій особі, щодо якої рішення суду про повернення майна від покупця не матиме значення, і від якої це майно не можна буде витребувати в іншому судовому процесі. Натомість застосування способу захисту, встановленого ч. 3 ст. 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця.

Суд зауважує, що загальні положення Цивільного кодексу України про розірвання договору, які містяться в ст. 653 названого Кодексу, говорять про неможливість повернення того, що було виконане сторонами за зобов`язанням до моменту розірвання договору, оскільки розірвання договору на відміну від визнання договору недійсним передбачає наслідки лише з моменту розірвання договору, при цьому розірваним договір є з моменту набрання рішенням законної сили.

Враховуючи наведене у сукупності, суд зауважує, що у даній справі позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання спірного договору, котрий вже частково виконаний, обрав неналежний спосіб захисту, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, що обґрунтовуючи необхідність розірвання договору у зв`язку з істотним його порушенням, позивач стверджував, що умовами договору сторонами було визначено строк оплати переданої частки у статутному капіталі товариства до 01.06.2020 (згідно з пунктом 2.6 договору та з урахуванням додаткової угоди №1 від 30.03.2020), а також те, що відповідачем відповідний платіж здійснено не було.

У пунктах 7.40 - 7.52 Постанови у справі №916/667/18 від 08.09.2020 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання договору на підставі статті 651 Цивільного кодексу України, обрав неналежний спосіб захисту свого права, і у такому разі слід застосувати ч. 3 ст. 692 цього Кодексу, відповідно до якої продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами і не може вимагати розірвання договору.

Частиною 4 ст. 692 ЦК України, передбачено, що якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

В даному випадку, покупець прийняв частку, однак не розрахувався за неї у встановлений строк, що дає підстави для продавця вимагати такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

В спірному договорі купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі відсутні умови щодо продажу товару в кредит з відстроченням або розстроченням платежу.

Позивач у позовній заяві, посилаючись на приписи ст.ст. 651, 692, 694 ЦК України, просить стягнути з відповідача (витребувати з володіння) частини частки.

Вказана вимога заявлена позивачем на підставі ч. 4 ст. 694 ЦК України, відповідно до якої покупець має право вимагати повернення неоплаченого товару проданого в кредит.

Відповідно до ст. 694 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу.

Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється ч. 3 ст. 692 ЦК України.

При продажі товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням ч. 5 ст. 694 ЦК України.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. (ст. 695 ЦК України).

Прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право розірвати договір купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору і одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару.

Тобто, положення ст. 694 ЦК України, які надають право кредитору звернутись з вимогами до боржника про повернення неоплаченої частини проданого товару застосовуються виключно у випадку прострочення покупцем за договором купівлі-продажу в кредит, при цьому в такому випадку кредитор не обмежений в праві звернутись з загальною вимогою в порядку ст. 692 ЦК України.

Натомість, з аналізу спірного договору слідує, що він не містить умов про продаж товару в кредит, тому відсутні підстави для застосування приписів ч. 4 ст. 694 ЦК України.

Умови договору про оплату вартості частки частинами узгоджуються з нормою ч. 2 ст. 692 ЦК України, котра передбачає можливість розстрочення платежу.

Не підлягають до задоволення також позовні вимоги, спрямовані на повернення позивачу частки у статутному капіталі шляхом стягнення (витребування з володіння) частини частки у статутному капіталі товариства, а також про визначення розміру частки учасника у статутному капіталі товариства та визначення розміру статутного капіталу товариства з огляду на те, що такі є похідними від вимоги про розірвання договору.

При цьому, суд враховує також, що долучена до матеріалів справи копія ухвали Вищого антикорупційного суду від 01.02.2023, яку постановлено з метою забезпечення можливої конфіскації майна у майбутньому, набрала законної сили, не була скасована та виконується негайно.

Враховуючи висновки суду щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, з огляду на вищезазначене, та те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для розірвання договору купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі товариства, позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду, надані відповідачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Позивач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих відповідачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 11.09.2023.

Суддя Березяк Н.Є.