ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2023 р. Справа №914/2441/15(914/593/22)

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Гриців В.М. (доповідач), Зварич О.В., Малех І.Б.

секретар судового засідання Багряк Ю.А.

представники: позивача Кріль Н.Г., відповідача Стратілатов К.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Цікало А.І.) від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15(914/593/22) за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТО "Укрресурс" про визнання недійсним договору оренди №03/01/19 від 03.01.2019 як фіктивного

в межах справи №914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія"

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд Львівської області рішенням від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15(914/593/22) в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія до Товариства з обмеженою відповідальністю ВТО Укрресурс про визнання недійсним договору оренди №03/01/19 від 03.01.2019 як фіктивного відмовив.

Суд першої інстанції, перевіривши наявні в справі докази, дійшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія до Товариства з обмеженою відповідальністю ВТО Укрресурс про визнання недійсним договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. як фіктивного не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

ПАТ Львівська вугільна компанія подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15 (914/593/22) за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю ВТО Укрресурс про визнання недійсним договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 як фіктивного та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги ПАТ "Львівська вугільна компанія" повністю; стягнути на користь ПАТ "Львівська вугільна компанія" понесені позивачем судові витрати у розмірі 3721,50 грн; апеляційну скаргу розглянути за участі позивача; зупинити дію оскаржуваного рішення.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 23 січня 2023 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія на рішення Господарського суду Львівської області від 08.12.2022 у справі №914/2441/15 (914/593/22) повернув скаржнику.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 20 квітня 2023 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія задовольнив частково; ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 у справі № 914/2441/15(914/593/22) скасував; справу № 914/2441/15(914/593/22) передав до Західного апеляційного господарського суду для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

04 травня 2023 року до Західного апеляційного господарського суду надійшла справа №914/2441/15(914/593/22) з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія на рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі № 914/2441/15 (914/593/22).

Згідно з витягом із протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду Західного апеляційного господарського суду від 04 травня 2023 року визначено склад колегії по розгляду справи №914/2441/15(914/593/22) головуючий суддя Гриців В.М., суддя Зварич О.В., суддя Малех І.Б.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 12 травня 2023 року поновив Публічному акціонерному товариству "Львівська вугільна компанія" строк на апеляційне оскарження, відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" на рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15(914/593/22) та зупинив дію рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15(914/593/22) до завершення апеляційного провадження.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Львівська вугільна компанія вказує, що між ПАТ Львівська вугільна компанія та ТзОВ ВТО Укрресурс договір оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. не укладався, відсутній оригінал такого договору та інші первинні документи до нього, а звернення до суду першої інстанції з клопотанням щодо надання оригіналу договору та інших первинних документів залишені судом без розгляду. Стверджує, що у нього відсутнє обладнання, яке мало бути передано відповідачем в оренду за оскарженим договором. Вважає, що спірний договір оренди укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором, а тому такий договір є фіктивний та повинен бути визнаний судом недійсним.

У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю ВТО Укрресурс вказує, що спірний договір оренди, додаток до нього та акт приймання-передачі обладнання в оренду підписано повноважним представником позивача та скріплені печаткою позивача. Зазначає, що сторони підписали та скріпили печатками товариств 6 актів надання послуг оренди за період січня 2019 року вересня 2019. На думку відповідача, зазначене свідчить про реальне виконання спірного договору сторонами і відсутність ознак його фіктивності.

Згідно з статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити з таких підстав.

03.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю ВТО Укрресурс (орендодавець, відповідач у справі) та Публічним акціонерним товариством Львівська вугільна компанія (орендар, позивач у справі) укладено договір оренди № 03/01/19 (надалі Договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець зобов`язався передати орендареві в строкове платне користування обладнання, найменування, кількість та балансова вартість якого визначається в додатках до цього договору, що є невід`ємними його частинами, а орендар зобов`язався прийняти це обладнання, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно орендодавцеві (п. 1.1. Договору оренди).

Договір оренди підписано повноважними представниками сторін та скріплені печатками товариств.

03.01.2019 між сторонами підписано та скріплено печатками Додаток № 1 до Договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р., в п. 1 якого зазначено, що орендодавець передає орендареві в строкове платне користування наступне обладнання:

1. Блок віброзбудника ГВЧ-61 в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 89739,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 2000,00 грн.

2. Вуглесос У900/90 в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 381000,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 7000,00 грн.

3. Гідроциклон НС-350 кр. НС-12.6-15-2 СС в кількості 6 шт., балансовою вартістю з ПДВ 411840,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 7200,00 грн.

4. Грохіт ГІСТ-72 в кількості 2 шт., балансовою вартістю з ПДВ 1925144,66 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 33000,00 грн.

5. Дробарка МПЛ-150М1 в зборі (з рекомплектом живильника та скорочувателя) в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 284640,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 5000,00 грн.

6. Щит автоматизації мониторингу роботи бункерів в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 66059,81 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 1500,00 грн.

31.01.2019 між сторонами підписано та скріплено печатками Акт приймання-передачі обладнання в оренду, відповідно до якого на підставі договору № 03/01/19 від 03.01.2019 р. ТзОВ ВТО Укрресурс передало, а ПАТ Львівська вугільна компанія отримано в оренду наступне обладнання:

1. Блок віброзбудника ГВЧ-61 в кількості 1 шт.

2. Вуглесос У900/90 в кількості 1 шт.

3. Гідроциклон НС-350 кр. НС-12.6-15-2 СС в кількості 6 шт.

4. Дробарка МПЛ-150М1 в зборі (з рекомплектом живильника та скорочувателя) в кількості 1 шт.

5. Щит автоматизації мониторингу роботи бункерів в кількості 1 шт.

Надалі між сторонами були підписані та скріплені печатками Акти надання послуг оренди обладнання за період січень 2019 року вересень 2019 року.

25.07.2019 ПАТ Львівська вугільна компанія частково оплатило ТзОВ ВТО Укрресурс за послуги згідно договору № 03/01/19 від 03.01.2019 р. у розмірі 31000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку відповідача.

Суд апеляційної інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги ПАТ Львівська вугільна компанія (позивач) переглядає рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15(914/593/22) за позовом Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія до Товариства з обмеженою відповідальністю ВТО Укрресурс, яким суд відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди №03/01/19 від 03.01.2019 як фіктивного.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 цього Кодексу, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом положень частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 цього Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Така позиція наведена у постанові Верховного суду від 26.02.2020 у справі №910/14139/18.

Позивач підставою для визнання Договору оренди №03/01/19 від 03.01.2019 недійсним вважає його вчинення пов`язаними зі створенням штучного зустрічного боргу з метою уникнення від погашення існуючого боргу ТОВ ВТО Укрресурс перед ПАТ Львівська вугільна компанія.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

(Правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19.).

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

З обставин справи видно, що сторони уклали договір оренди №03/01/19 від 03.01.2019, додаток № 1 до договору оренди №03/01/19 від 03.01.2019. Відповідач передав позивачу обладнання в оренду згідно з умовами оспорюваного Договору оренди. Це підтверджується Актом приймання-передачі обладнання в оренду від 31.01.2019. Протягом періоду від квітня 2019 року до вересня 2019 року було підписано 9 актів надання послуг оренди між сторонами, частково здійснювалась оплата за послуги згідно договору оренди №03/01/19 від 03.01.2019.

Названі докази підтверджують виконання сторонами оспорюваного Договору оренди в частині приймання-передачі обладнання в оренду, його оренди, часткової оплати.

Щодо посилання позивача на відсутність у нього оригіналу оспорюваного договору та оригіналів інших первинних документів.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З метою забезпечення процесуальних прав сторін та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в судовому засіданні 03.08.2023, суд оголосив перерву та витребував у ТОВ ВТО Укрресурс оригінали оскаржуваного договору та первинні документи до нього.

10 серпня 2023 до апеляційного суду від ТОВ ВТО Укрресурс надійшли оригінали таких документів: договір оренди № 03/01/19 від 03.01.2019, додаток № 1 до договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019, акт приймання-передачі обладнання в оренду від 31.01.2019, акт надання послуг № 152 від 26.09.2019, акт надання послуг № 134 від 31.08.2019, акт надання послуг № 117 від 31.07.2019, акт надання послуг № 92 від 27.06.2019, акт надання послуг № 73 від 31.05.2019, акт надання послуг № 54 від 26.04.2019, акт надання послуг № 36 від 29.03.2019, акт надання послуг № 17 від 28.02.2019, акт надання послуг № 13 від 31.01.2019, банківська виписка від 25.07.2019.

У судовому засіданні 10.08.2023 суд оглянув подані докази.

Представник позивача Кріль Н.І. теж ознайомилась із названими оригіналами документів. Однак не заявила клопотань щодо призначення судової експертизи.

Апеляційний суд вважає, що подані відповідачем оригінали документів підтверджують наявність договірних відносин між сторонами, а також вчинення сторонами дій на виконання оспорюваного правочину.

Твердження позивача про відсутність у нього обладнання, що є предметом договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019, не спростовує змісту акту приймання-передачі обладнання в оренду від 02.04.2019, в якому підтверджено передачу обладнання і прийняття такого позивачем.

Тому немає законних підстав для висновку про фіктивність договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019.

Щодо тверджень позивача про ухвалення рішення без його участі.

Позивач знав про відкладення розгляду справи на 8 грудня 2022 року, оскільки 6 жовтня 2022 року представники позивача були присутні у судовому засіданні. Необхідно зазначити, що суд першої інстанції неодноразово відкладав розгляд справи, про що повідомляв сторонам.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача на те, що перебування ПАТ "Львівська вугільна компанія" у судовій процедурі санації, введеної ухвалою Господарського суду Львівської області від 02 серпня 2018 року, не позбавляє прав інших осіб звертатись до суду із позовами до ПАТ "Львівська вугільна компанія".

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі № 914/2441/15 (914/593/22) постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Тому апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія суд залишає без задоволення.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 08 грудня 2022 року у справі №914/2441/15 (914/593/22) залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство Львівська вугільна компанія.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.

Суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Зварич

Суддя І.Б. Малех