ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2023 р. Справа№ 910/8202/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Аграрного фонду

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022, а також матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2022

у справі №910/8202/22 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Тайс"

до Аграрного фонду

про стягнення 176 754,82 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (далі - Товариство) звернулося з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з Аграрного Фонду (далі - Фонд) 176 754,82 грн 3% річних, нарахованих на суму боргу у розмірі 1 606 322,56 грн за період з 27.10.2017 по 29.06.2022, посилаючись на тривале невиконання відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17, яке набрало законної сили 14.12.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22 позов задоволено повністю, стягнуто з Фонду на користь Товариства 176 754,82 грн 3% річних та 2 651,32 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017, встановлено порушення відповідачем взятих на нього зобов`язань за договором №1Ц від 30.01.2014, внаслідок чого стягнуто з Фонду на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (далі - ТОВ "ВКФ "Амос") заборгованість у розмірі 2129089,02 грн та судовий збір у розмірі 31 936,34 грн. У зв`язку з укладенням 18.11.2021 ТОВ "ВКФ "Амос" та позивачем договору відступлення права вимоги (цесії) №18-11-2021, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 замінено стягувача (ТОВ "ВКФ "Амос"), його правонаступником - Товариством, яке набуло прав вимоги (стало новим кредитором) до боржника (Фонду) щодо сплати непогашеної суми заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 №910/13771/17 у розмірі 1606322,56 грн. У своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що позивачем невірно визначено період нарахування 3% річних. На думку місцевого господарського суду, правильним періодом нарахування є період з 15.12.2017 по 29.06.2022, оскільки зобов`язання Фонду по сплаті коштів, присуджених за рішенням суду у справі №910/13771/17, виникло не з правочину (договору №1Ц від 30.01.2014), як у ТОВ "ВКФ "Амос", а з рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17, тому прострочення Фонду за грошовим зобов`язанням на суму 1606322,56 грн по відношенню до Товариства мало місце з наступного дня після набрання вказаним рішенням законної сили - 15.12.2017. Враховуючи зазначене, судом здійснено перерахунок вказаної компенсаційної виплати, однак визначена судом першої інстанції сума є більшою, ніж заявлена позивачем, тому в силу приписів частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо неможливості суду виходити за межі позовних вимог, позов Товариства задоволено у повному обсязі. Крім цього, місцевим господарським судом спростовано заперечення щодо неналежного відповідача, яким визначено Фонд, оскільки спірні правовідносини склалися внаслідок порушення останнім умов договору №1Ц від 30.01.2014, що підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17, а тому за своєю правовою природою є приватноправовими, а не публічно-правовими, якими є правовідносини щодо примусового виконання зазначеного рішення суду. Також місцевим господарським судом зазначено, що зупинення виконавчих дій на період перегляду рішення за нововиявленими обставинами не спростовує обов`язку відповідача виконати грошове зобов`язання перед позивачем, оскільки після набрання рішенням законної сили, воно є обов`язковим до виконання.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 у справі №910/8202/22 заяву Товариства про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Фонду на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 910,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, однак приписами частини 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення; суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час; виходячи з вищезазначених критеріїв, суд дійшов висновку про невідповідність заявлених витрат на професійну правничу допомогу вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22, Фонд звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що згідно з приписами Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45) відповідальним за тривале невиконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/13771/17 є Державна казначейська служба України. Крім цього, на думку відповідача, даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки не має характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права

Також разом з апеляційною скаргою Фонд подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване отриманням оскаржуваного рішення лише 25.11.2022.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2022 апеляційну скаргу Фонду передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/8202/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 у справі №910/8202/22, Товариство звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні заяви про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу та задовольнити вказану заяву повністю, стягнувши з відповідача 28 353,03 грн судових витрат на правову допомогу.

В обґрунтування скарги апелянт посилався на те, що судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення з безпідставним відступленням від висновків та правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від.04.06.2019 у справі №910/21516/17, від 24.07.2018 у справі №918/560/16, від 06.03.2019 у справі №910/15357/17, від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 20.11.2020 у справі №910/4783/19, від 25.06.2019 у справі №904/66/18, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 19.08.2020 у справі №910/4858/19, від 22.10.2020 у справі №910/9187/19, від 13.01.2021 у справі № 922/267/20, від 06.04.2020 у справі №910/4783/19, від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 22.12.2022 апеляційну скаргу Товариства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Чорногуза М.Г.

26.04.2023 матеріали справи № 910/8202/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Враховуючи, що суддя Чорногуз М.Г. перебував у відпустці з 01.05.2023 по 14.05.2023, питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відповідача здійснюється після виходу судді Чорногуза М.Г. з відпустки.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/1747/23 від 15.05.2023 у зв`язку перебуванням судді Козир Т.П., яка входить до складу колегії суддів на лікарняному з 15.05.2023, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/8202/22.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 апеляційну скаргу Фонду у справі № 910/8202/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22 залишено без руху та надано Фонду строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 у справі №910/8202/22 та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Аграрному фонду встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 02.06.2022.

29.05.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фонду надійшла заява про усунення недоліків його апеляційної скарги.

31.05.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2023 поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою останнього; розгляд апеляційної скарги Фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 23.06.2023; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22.

Товариство скористалося правом, наданим статтею 263 ГПК України, та надало відзив на апеляційну скаргу Фонду, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, Товариство не погодилося з доводами апелянта, про те, що він є неналежним відповідачем у справі №910/8202/22, оскільки Фонд самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядником бюджетних коштів, тому будь-які виплати мають здійснюватися з його рахунків за рахунок бюджетних коштів, передбачених для даних органів, а казначейська служба у таких правовідносинах може лише виступати виконавцем на стадії виконання судового рішення; між позивачем та органом казначейської служби відсутні цивільно-правові відносини, оскільки між ними не виникло грошового зобов`язання на підставі статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), як зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та/або інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак орган казначейства не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України, та не є відповідальним за невиконання Фондом свого грошового зобов`язання; відсутній правовий механізм стягнення інфляційних втрат за несвоєчасне виконання судового рішення органами казначейства, оскільки Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не передбачено такого виду компенсації (аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду 19.08.2020 у справі №826/7444/16, від 15.04.2020 у справі №8047/542/17); Фондом не надано жодних доказів неможливості самостійно у добровільному порядку виконати рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Фонд не скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу Товариства.

Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Службовою запискою головуючого судді та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 13.07.2023 №708/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/8202/22.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та Протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді від 05.09.2023 апеляційні скарги у справі № 910/8202/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно з приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017, позов ТОВ "ВКФ "Амос" до Фонду про стягнення 2 129 089,02 грн задоволено повністю та стягнуто з відповідача вищезазначену суму боргу, а також судовий збір у розмірі 31 936,34 грн.

10.01.2018 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17 видано наказ.

12.11.2021 на підставі аукціону, оформленого протоколом проведення електронного аукціону №UA-PS-2021-11-02-000007-2 по лоту № (право вимоги на суму 1606322,56 грн за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17), переможцем визначено Товариство, яке було зобов`язане сплатити 7819,32 грн до 26.11.2021.

16.11.2021 вказана сума коштів на підставі платіжного доручення №330 була перерахована Товариством на користь ТОВ "ВКФ "Амос". Крім того, платіжними дорученнями №203 від 11.11.2021 на суму 48189,68 грн, № 19613 від 18.11.2021 на суму 45804,27 грн позивачем було перераховано гарантійний внесок.

18.11.2021 між ТОВ "ВКФ "Амос" та Товариством укладено договір № 18-11-2021 відступлення права вимоги (цесії) (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого метою договору є оформлення результатів купівлі-продажу майнових прав банкрута ТОВ "ВКФ "Амос" на відкритих електронних торгах (аукціоні) у відповідності до чинного законодавства України, результати якого оформлено протоколом про результати електронного аукціону №UA-PS-2021-11-02-000007-2 від 12.11.2021.

У порядку та на умовах визначених цим договором, ТОВ "ВКФ "Амос" відступає Товариству, а останній набуває права вимоги до Фонду щодо виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 606 322,56 грн, набутого та належного ТОВ "ВКФ "Амос" на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17 (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 1.3. цього правочину, на умовах договору та на підставі протоколу про результати електронного аукціону №UA-PS-2021-11-02-000007-2 від 12.11.2021, ТОВ "ВКФ "Амос" зобов`язалось передати Товариству за відповідним актом право вимоги до боржника на суму 1 606 322,56 грн.

Відповідно до пункту 1.7. договору, за результатами укладення/підписання даного договору Товариство наділяється всіма правами ТОВ "ВКФ "Амос" відповідно до матеріальних та процесуальних норм чинного законодавства України, що випливають із рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 по справі № 910/13771/17, яке набрало законної сили.

Перехід права вимоги від ТОВ "ВКФ "Амос" до Товариства за даним договором відбувається після підписання сторонами акту приймання-передачі документів (пункт 2.2. договору).

Згідно з пунктами 4.2.-4.4. договору, до Товариства переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків боржника. Товариство повідомлене про будь-які можливі заперечення, які може висувати проти його вимог Фонд, а також про зміст листування і переговорів між ТОВ "ВКФ "Амос" і Фондом. Сторони погодили, що сповіщення Фонду про поступку права вимоги за цим договором, Товариством відбувається на власний розсуд та не є обов`язковим, оскільки у розумінні статті 518 ЦК України відсутність письмового повідомлення не звільняє Фонд від відповідальності за порушене зобов`язання.

Цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання (пункт 7.1. договору).

18.11.2021 між ТОВ "ВКФ "Амос" та Товариством підписано акт про придбання майна на аукціоні.

Зі змісту цього акта вбачається, що на підставі Протоколу проведення електронного аукціону № UA-PS-2021-11-02-000007-2, сформованого 12.11.2021 16:40:30 (далі - Протокол), ТОВ "ВКФ "Амос" відступає (передає) Товариству по лоту : право вимоги (дебіторська заборгованість) до Фонду () на загальну суму 1606322,56 грн, згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17. Відомості про обтяження та обмеження, права третіх осіб: відсутні (пункт 1 Протоколу).

Пунктом 2 Протоколу ТОВ "ВКФ "Амос" передає, а Товариство приймає документи, що підтверджують право вимоги (дебіторської заборгованості) до Аграрного Фонду (), а саме копію рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17 на 3 арк. в 1 прим, копію листа Державної казначейської служби України №5-06-06/11465 від 04.06.2021 на 1 арк. в 1 прим, копію листа Державної казначейської служби України №5-06-06/14074 від 13.07.2021 на 1 арк. в 1 прим (пункт 2 Протоколу).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13771/17 замінено стягувача ТОВ "ВКФ "Амос" його правонаступником - Товариством.

Посилаючись на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17 не було виконане Фондом, Товариство, як правонаступник ТОВ "ВКФ "Амос", звернулося до суду з цим позовом, у якому просило стягнути з відповідача 176 754,82 грн 3% річних, нарахованих за період з 27.10.2017 по 29.06.2022.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18.

Відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором.

Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду 08.08.2023 у справі № 910/19199/21.

Оскільки, договір відступлення права вимоги (цесії) № 18-11-2021 від 18.11.2021, укладений між ТОВ "ВКФ "Амос" та Товариством, у судовому порядку недійсним не визнавався (протилежного матеріали справи не містять), місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що Товариство набуло прав вимоги (стало новим кредитором) до боржника (Фонду) щодо сплати заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 № 910/13771/17 у розмірі 1 606 322,56 грн.

Оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Відтак заміна у разі вибуття сторони виконавчого провадження правонаступником (стаття 334 ГПК України) має відбуватись з одночасною заміною правонаступником відповідного учасника справи (стаття 52 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №916/16/17.

У зв`язку з вищезазначеним, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 замінено позивача у справі №910/13771/17 - ТОВ "ВКФ "АМОС", на правонаступника - Товариство; на стадії примусового виконання зазначеного рішення замінено стягувача - ТОВ "ВКФ "АМОС" на правонаступника - Товариство, на загальну залишкову суму стягнення у розмірі 1 606 322,56 грн.

При цьому, жодних доказів сплати заборгованості у розмірі 1 606 322,56 грн відповідачем не надано, відповідні докази відсутні у матеріалах справи №910/8202/22.

У своєму позові у межах даної справи Товариство просило суд стягнути з Фонду 176754,82 грн 3% річних, нарахованих за період з 27.10.2017 по 29.06.2022 на суму боргу у розмірі 1 606 322,56 грн.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Як вбачається з розрахунку позивача, останнім нараховано 3% річних за період з 27.10.2017 по 29.06.2022, тобто з дати постановлення рішення суду.

Проте суд першої інстанції не погодився з таким розрахунком, зазначивши, що прострочення боржника за грошовим зобов`язанням на суму 1 606 322,56 грн по відношенню до позивача мало місце з наступного дня після набрання рішенням законної сили - 15.12.2017.

Свій висновок місцевий господарський суд мотивував тим, що обов`язковими до виконання є лише рішення суду, які набрали законної сили. У Фонду зобов`язання сплатити грошові кошти ТОВ "ВКФ "Амос" виникло не безпосередньо з рішення суду, а з правочину (договору), який ним був порушений. Тобто у первісного кредитора (ТОВ "ВКФ "Амос") зобов`язання продовжувало існувати безперервно від прострочення грошового зобов`язання і незалежно від судового рішення. Натомість, у позивача (Товариства) право вимоги до боржника виникло виключно з рішення суду, а тому обов`язок боржника щодо оплати присуджених коштів на підставі рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/13771/17 від 27.10.2017 по відношенню до позивача виникло з набранням вказаним рішенням законної сили.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними доводами суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Незважаючи на специфіку судового рішення, воно завжди ухвалюється на підставі норм права і виступає засобом захисту від порушення, оспорювання чи невизнання суб`єктивних прав, що виникли в силу юридичних фактів, які існували ще до початку судового процесу. Крім того, незалежно від позиції законодавця рішення суду само по собі не здатне до започаткування (зміни, припинення) цивільних прав і обов`язків, воно лише акумулює відповідний юридичний склад. У переважній більшості випадків відповідні права і обов`язки виникають не з самих судових рішень, а з тих фактичних обставин, які ними встановлені. Судові ж акти лише підтверджують (встановлюють) наявність цих прав і обов`язків учасників цивільного обороту.

Водночас приписи частини 5 статті 11 ЦК України не слід розуміти таким чином, що будь-яке рішення суду є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. Зокрема, рішення про стягнення заборгованості не породжує цивільні права і обов`язки, а є засобом примусового виконання існуючих прав, що виникли з договору або з інших підстав.

Рішення суду здатне породжувати цивільні права і обов`язки лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, про що прямо вказується у частині 5 статті 11 ЦК України. У цьому сенсі важливою є та обставина, що в площині цивільного права, заснованій на юридичній рівності, вільному волевиявленню та майновій самостійності суб`єктів, рішення суду як інструмент примусу з боку публічно-правових інститутів не завжди здатне, в силу своєї природи, породити цивільні правовідносини. Зокрема, при покладанні за судовим рішенням на особу певного обов`язку варто враховувати вимоги статті 14 ЦК України, за якою особа не може бути примушена до дій, які не є обов`язковими для неї.

Специфіка судового рішення в системі підстав виникнення цивільних правовідносин полягає ще в тому, що воно завжди діє у складі сукупності юридичних фактів, породжуючи відповідні наслідки тільки разом із іншими елементами юридичних складів.

Як було раніше зазначено, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017, встановлено та підтверджено порушення відповідачем взятих на нього зобов`язань за договором №1Ц від 30.01.2014, внаслідок чого зазначеним рішенням присуджено до стягнення з Фонду на користь ТОВ "ВКФ "Амос" 2 129 089,02 грн заборгованості та 31 936,34 грн судового збору.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.201 у справі №916/190/18.

З ухваленням рішення про стягнення основного боргу у 2017 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором №1Ц від 30.01.2014 не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання - сплати боргу.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішення суду, яким підтверджено порушення зобов`язань боржника за договором та присуджено до стягнення суми боргу, не припиняє зобов`язальних правовідносин між сторонами, які виникли на підставі спірного правочину, а слугує лише засобом захисту майнових прав та інтересів кредитора.

Таким чином, у Товариства, як правонаступника стягувача, право вимоги до Фонду (боржника) виникло не після набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2017 у справі №910/13771/17, а згідно приписів статей 11, 512, 514 ЦК України як і в правопопередника (первісного стягувача) - ТОВ "ВКФ "Амос" - на підставі договору №1Ц від 30.01.2014.

За змістом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки на момент ухвалення рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2017 у справі №910/13771/17 вже була наявна заборгованість Фонду за договором №1Ц від 30.01.2014, колегія суддів погоджується з періодом нарахування 3% річних, наданим позивачем, і в даному випадку набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/13771/17 законної сили не впливатиме на момент виникнення заборгованості за вказаним договором та порядок нарахування 3% річних.

За розрахунком суду апеляційної інстанції, обґрунтований розмір трьох процентів річних складає 225 237,23 грн, нарахованих за період з 27.10.2017 по 29.06.2022 на суму боргу в розмірі 1 606 322,56 грн.

Разом із тим, враховуючи приписи частини 2 статті 237 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних у визначеному Товариством розмірі, відтак, позов підлягає задоволенню.

У своїй апеляційній скарзі Фонд посилався на те, що відповідальним за невиконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2017 у справі №910/13771/17 є Казначейська служба України, а даний спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не погоджується із зазначеними запереченнями, виходячи з такого.

Відповідно до частини 2 статті 18 ГПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон "Про гарантії") (частина 1 статті 1 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону "Про гарантії" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є зокрема державний орган.

Частиною 1 статті 3 цього закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 5 Закону України "Про гарантії":

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державної організації нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Таким чином Закон України "Про гарантії" врегулював правовідносини внаслідок невиконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державна організація, шляхом визначення порядку та умов виплати компенсації, передбаченої диспозицією статті 5 Закону про гарантії.

Що стосується наслідків прострочення виконання боржником (який належить до суб`єктів, визначених частиною першою статті 2 Закону про гарантії) грошового зобов`язання, присудженого за судовим рішенням, то суд зазначає про таке.

За змістом норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, у тому числі від відповідальності, передбаченої статтями 549, 550, 625 цього Кодексу та статтею 230 ГК України.

Як було раніше зазначено, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимога про стягнення з боржника 3% річних має похідний характер від основної вимоги про стягнення заборгованості за договором №1Ц від 30.01.2014 та регулюється статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Порівнюючи правове регулювання правовідносин внаслідок невиконання державним органом зобов`язання, присудженого за рішенням суду та правовідносин внаслідок невиконання цього рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нормативне регулювання про компенсацію за частиною 1 статті 5 Закону України "Про гарантії" належить до сфери регулювання публічного права, у зв`язку з чим цей вид компенсації має іншу - публічно-правову природу, особливості якої полягають в тому, що цей вид відповідальності :

- за предметом регулювання стосується порядку виконання рішення суду;

- за видом правопорушень застосовується за процедурне порушення, що полягає в порушенні державою строків виконання рішення суду;

- за суб`єктом відповідальності застосовується до центрального органу виконавчої влади, що відповідальний за виконання рішення суду (яким у спірних правовідносинах, відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, є Держказначейство).

Відзначаючи відмінності у правовідносинах, що виникають внаслідок невиконання державним органом зобов`язання, присудженого за рішенням суду, та у правовідносинах, що виникають внаслідок невиконання цього рішення суду, визначальними ознаками приватноправових відносин - є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Вимоги, які ґрунтуються на правових підставах, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, щодо виплат у зв`язку з тривалим невиконанням в повному обсязі грошового зобов`язання за правочином, хоча і присудженого до стягнення за судовим рішенням про стягнення заборгованості з державного органу (відповідача), постановленого на користь позивача, відповідають наведеним ознакам приватноправових відносин, а тому мають приватноправовий характер.

У зв`язку з викладеним положення статті 5 Закону України "Про гарантії" до спірних правовідносин щодо стягнення 3% річних на підставі статті 625 ЦК України у цій справі не застосовуються, оскільки передбачають інший характер та зміст вимог, суб`єктний склад сторін у спорі, вимагаючи тим самим окремого регулювання - в порядку іншого виду судочинства (адміністративного).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.05.2020 у справі №200/7261/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 916/1226/16, від 29.08.2018 у справі №916/376/15-г, від 12.09.2018 у справі №916/223/17, від 27.02.2019 у справі № 913/356/15 та постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №910/17317/17.

Відповідно до Положення про Аграрний фонд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2005 №543 та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Фонд є державною спеціалізованою бюджетною установою, уповноваженою реалізувати цінову політику в агропромисловому секторі економіки, яка перебуває у стані припинення.

Фонд є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства, печатку, а також штампи і бланки із своїм найменуванням.

Фонд несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна відповідно до законодавства.

За статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

За частиною 1 статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Безпосередня реалізація правосуб`єктності держави здійснюється через органи державної влади, а опосередковано - через підприємства, установи, організації.

Згідно з частиною 1 статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Отже, юридична особа публічного права - державна організація, та держава України є самостійними учасниками правовідносин.

Як було встановлено колегією суддів, зобов`язання між Фондом та Товариством, як правонаступником ТОВ "ВКФ "Амос" виникли на підставі договору №1Ц від 30.01.2014.

Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що спірні правовідносини є приватноправовими, а даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Крім того, оскільки Фондом порушено свої зобов`язання за договором №1Ц від 30.01.2014, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2017 у справі №910/13771/17, тому, виходячи з приписів цивільного законодавства та Положення про Аграрний фонд, саме Фонд несе відповідальність за порушення ним умов зазначеного договору, передбачену частиною 2 статті 625 ЦК України, а не орган Казначейства.

Також, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення було стягнуто з відповідача на користь позивача 8 910,00 грн витрат, понесених останнім на професійну правничу допомогу, із заявлених 28 353,03 грн.

Відповідно до статті 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Однак, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога частини 8 статті 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні. Водночас в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога частини 8 статті 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі №922/376/20.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 28 353,03 грн, до заяви про покладення на Фонд судових витрат на професійну правничу допомогу було додано копії договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) №16-12-2021/4 від 16.12.2021, акту прийому-передачі документів від 16.12.2021, акту здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 21.11.2022, а разом з позовом подано копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 29.10.2009 на ім`я адвоката Грищенка Олександра Миколайовича, а також оригінал довіреності від 27.03.2021 на ім`я зазначеного представника.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Як вбачається з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, правова допомога надавалася позивачу на підставі договору №16-12-2021/4 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 16.12.2021, укладеного з адвокатом Грищенко Олександром Миколайовичем (виконавець), який діє на підставі свідоцтва №3888 про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого на підставі рішення №35-8-36 Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 29 жовтня 2009 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору виконавець зобов`язується надати замовнику правову допомогу щодо аналізу правовідносин між замовником та Аграрним Фондом (ідентифікаційний код 33642855) - далі за текстом Договору - "Боржник", які виникли у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 № 910/133771/17, яке набрало законної сили, надання консультацій з приводу можливого та законодавчо доцільного стягнення із Боржника обрахованого, відповідно до норм чинного законодавства України, донарахованого у розмірі 3% річних, у зв`язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником перед Замовником зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 № 910/133771/17, яке набрало законної сили, консультації з питань, практичного застосування норм цивільного, господарського та господарсько-процесуального законодавства із врахуванням останніх змін та доповнень, що стосуються зазначених правовідносин та підстав їх виникнення, підготовки та написання від імені Замовника до господарського суду відповідної позовної заяви, представництві інтересів Замовника у суді під час розгляду судової справи за поданим позовом, здійснення інших процесуальних заходів направлених на виконання умов та обов`язків Виконавця за даним договором.

Правова допомога за цим договором вважається наданою та виконаною з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акту здачі-приймання виконаних робіт щодо надання правової допомоги (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 1.3. договору сторони погодили, що відповідний перелік видів правової допомоги (послуг) згідно умов даного договору, є не остаточний, та може бути сторонами відповідно збільшений на власний розсуд та за необхідності Повний та остаточний перелік виконаних робіт та наданих послуг за відповідний період їх виконання/здійснення визначається в акті здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) щодо надання правової допомоги у відповідності до умов даного договору.

На виконання умов вищевказаного договору між сторонами був підписаний Акт здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 21.11.2022, відповідно до якого за період із 16.12.2021 по 17.11.2022 виконавець передав, а замовник прийняв наступні виконані роботи та надані послуги:

- зустріч із замовником з метою з`ясування обставин справи, які виникли у зв`язку із несвоєчасним та неналежним виконанням Аграрним Фондом грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 №910/133771/17, яке набрало законної сили (1 год.);

- організація, процесуально-правовий супровід, належне процесуальне проведення робіт/послуг щодо розроблення, підготовки тексту скарги та наповнення її правовим змістом, належним обгрунтуванням правомірності доводів/посилань позовної заяви вих. №24-1/08 від 24.08.2022 ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" до Аграрного Фонду про стягнення донарахованого розміру 3% річних у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 № 910/133771/17, яке набрало законної сили. Підготовка щодо подання до Господарського суду міста Києва позовної заяви вих. №24-1/08 від 24.08.2022 ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" до Аграрного Фонду про стягнення донарахованого розміру 3% річних у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 №910/133771/17, яке набрало законної сили (6 годин);

- ознайомлення із відзивом Аграрного Фонду щодо позовних вимог у справі №910/8202/22 за позовом ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" до Аграрного Фонду про стягнення донарахованого розміру 3% річних у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 №910/133771/17, яке набрало законної сили, здійснення аналізу та дослідження переданих матеріалів, доданих до відповідного заперечення/відзиву Аграрного Фонду у призмі заявлених позовних вимог, їх сутності та обґрунтувань, співвідношення із переданими документами/матеріалами (0,5 год);

- організація, процесуально-правовий супровід, належне процесуальне проведення робіт/послуг щодо розроблення, підготовки тексту відповіді на відзив/заперечення Аграрного Фонду щодо відповідних позовних вимог у справі №910/8202/22, наповнення його правовим змістом, належним обґрунтуванням правомірності доводів/посилань позовних вимог у справі №910/8202/22, що знайшло своє відображення у поданій замовником відповіді вих. №26-1/09 від 26.09.2022 на відзив відзив/заперечення Аграрного Фонду щодо відповідних позовних вимог у справі №910/8202/22. Підготовка, із врахуванням вимог ГПК України, щодо подання даної відповіді до Господарського суду міста Києва, в тому числі й, в силу необхідності обов`язкових вимог норм ГПК України, направлення його на адресу Аграрного Фонду (1,5 год);

- додаткова оплата (гонорар "успіху") адвоката на підставі пункту 3.8. договору №16-12-2021/4 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 16.12.2021 року у зв`язку із прийняттям позитивного для замовника судового рішення у справі №910/8202/22 за позовом вих. №24-1/08 від 24 серпня 2022 року ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" до Аграрного Фонду про стягнення донарахованого розміру 3% річних у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі Рішення Господарського суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року по справі №910/13771/17, яке набрало законної сили - 19 443,03 грн (176754,82 грн стягнуті кошти згідно рішення х 11%)

Сторони погодили, що вартість однієї години правової допомоги/роботи складає 990,00 гривень, кількість годин - 9, гонорар "успіху" становить - 19 443,03 грн. Загальна вартість вказаних послуг склала 28 353,03 грн.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на неврахування судом першої інстанції висновків та правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №910/21516/17, від 24.07.2018 у справі №918/560/16, від 06.03.2019 у справі №910/15357/17, від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 20.11.2020 у справі №910/4783/19, від 25.06.2019 у справі №904/66/18, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 19.08.2020 у справі №910/4858/19, від 22.10.2020 у справі №910/9187/19, від 13.01.2021 у справі №922/267/20, від 06.04.2020 у справі №910/4783/19, від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, покладено обов`язок доведення неспівмірності таких витрат, що передбачено частиною 5 статті 126 ГПК України. Ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Проаналізувавши вищезазначені постанови суду касаційної інстанції, колегія суддів зазначає, що висновки, викладені у них не суперечать висновкам, зроблених судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення.

Крім того, в частині 4 статті 129 ГПК України закріплено загальне правило розподілу судових витрат.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

У пунктах 119, 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21 зроблено наступний висновок: "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Таким чином, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126, 129 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 16.11.2022 №910/1964/21.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності, з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду стягувачем заяв та матеріалів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу Товариства не відповідає принципам розумності в даних правовідносинах, не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спірних правовідносин.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України" суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

Таким чином, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

В даному випадку, виходячи з того, що юридична кваліфікація правовідносин у даній справі не є складною, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що такі вимоги як стягнення "гонорару успіху" у розмірі 19 443,03 грн у зв`язку із прийняттям позитивного для стягувача судового рішення у даній справі, не відповідають критерію розумності, так як не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника стягувача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування, з огляду на обставини даної справи, матиме надмірний характер.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши подані заявником докази в підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності заявлених витрат на професійну правничу допомогу вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору, у зв`язку з чим заява позивача підлягає частковому задоволенню, з покладенням на відповідача обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 910,00 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується як рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, так із ухваленням судом додаткового рішення.

Доводи Фонду щодо нез`ясування судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для справи, й аргументи Товариства про неврахування та відступлення місцевим господарським судом від правових висновків Верховного Суду у правовідносинах щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваних рішеннях.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційних скаргах, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 у справі №910/8202/22 прийняті відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційні скарги Товариства та Фонду мають бути залишені без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги Фонду у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 у справі №910/8202/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 у справі №910/8202/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі №910/8202/22.

4. Матеріали справи №910/8202/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир