ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2023 р. Справа№ 910/4905/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Іщенко Г.М. (в залі суду);

від відповідача: Примак А.А. (в залі суду);

Гром А.М. (в залі суду);

від прокуратури: Косенко Д.В. (в залі суду);

розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021, повний текст складено 20.12.2021

у справі № 910/4905/20 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел"

до Міністерства оборони України

за участю Офісу Генерального прокурора

про стягнення 162 044 317 грн, -

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України про стягнення 162 044 317,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані наявністю підстав для стягнення з відповідача вартості майна в сумі 162.044.317,00 грн., оскільки таке майно було передано відповідачу за укладеним між сторонами спору договором, який в подальшому визнаний недійсним в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" 104 357 034 грн 98 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 473 790 грн 80 коп.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача вартості поставленого майна за Договором підлягає задоволенню частково в сумі 104 357 034,98 грн., тобто в сумі, визначеній висновком Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218, з урахуванням встановленої судом часткової оплати.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 задоволено; рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 скасовано та прийнято нове, яким у задоволені позову відмовлено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" на користь Міністерства оборони України 710 686,20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 910/4905/20 від 29 листопада 2022 року касаційну скаргу задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у справі № 910/4905/20 скасовано; справу № 910/4905/20 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" 104 357 034,98 грн. та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував доводів відповідача, не зазначив мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги ст.ст. 7, 86, 238 ГПК України, а також знехтував приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України в частині відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд першої інстанції безпідставно відхилив заперечення відповідача на висновок експерта, оскільки експертами було порушено порядок проведення експертизи; клопотання про призначення повторної товарознавчої експертизи та клопотання про витребування доказів. За твердженням апелянта, судом першої інстанції невірно враховано обставини щодо сплати відповідачем у 2011 році коштів у сумі 13 411 715,02 грн., оскільки вимога про сплату вартості товару за цінами станом на 2020 рік призводить до порушення загальних засад цивільного і господарського законодавства. Також апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам пропуску строку позовної давності.

Узагальнені доводи письмових та додаткових пояснень

Відповідач у поясненнях, поданих до Північного апеляційного господарського суду 30.01.2023, зазначив про те, що вірно зазначено Господарським судом міста Києва у рішенні від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, не підлягають задоволенню позовні вимоги за договором визнаних судом недійсним, оскільки визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням таких майнових наслідків його вчинення, як зобов`язання виконувати його умови. Разом із тим, зустрічний позов Міністерства оборони України був задоволений, судом знову був визнаний недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007 укладений Міністерством оборони України з ТОВ ПМЗ "Райвел" із додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору, актами розподілу часток сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці м. Дніпро від 16.08.2007, 06.09.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка у м. Дніпро по вул. Комсомольській, 63).

Крім того, 29.11.2022 у справі № 910/4905/20 Верховним Судом звернено увагу на вірне встановлення Харківським апеляційним судом у постанові від 28.06.2016 у справі № 60/158-08 факту нікчемності договору № 1 від 27.03.2007 та додаткових угод до нього в цілому, а не в окремій частині, дане рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2016, що свідчить про відсутність змішаного характеру вказаного договору.

Щодо настання юридичних наслідків від зустрічного позову Міністерства оборони України та однакового розуміння природи зазначеного договору обома сторонами, то Міністерство оборони України не мало наміру перегляду рішення Харківського апеляційного господарського суду у справі № 60/158-08 з метою визнання його недійсним, а подання зустрічного позову у справі № 910/13603/18 обумовлено необхідністю запобігти прийняттю можливого негативного рішення щодо стягнення заявленої позивачем ТОВ ПМЗ "Райвел" суми, з огляду на зазначення позивачем позиції, щодо змішаного характеру договору № 1 від 27.03.2007, а саме, що він містить в собі елементи інвестиційного договору та договору поставки, така позиція була вказана судами під час розгляду справи № 50/740-11/78, рішення у якій набрало законної сили 07.09.2011, але у подальшому Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2016 було висловлено іншу позицію, а саме, щодо нікчемності положень даного правочину вцілому. Отже, на думку Міністерства ключовим у цій справі є позиція Вищого господарського суду, яка викладена у постанові 09.08.2016у справі № 60/158-08.

Тобто, на думку відповідача, задоволення зустрічного позову та повторне визнання недійсним договору № 1 від 27.03.2007 та тих же самих додаткових угод до нього (що стосується поставки медичного майна) жодним чином не впливає на перебіг строку позовної давності за нікчемним правочином.

Так, відповідач вважає, що датою спливу строку позовної давності за договором № 1 від 27.03.2007 є дата фактичного вчинення дій однією із сторін правочину, який визнано судом нікчемним, як то передача майна, сплата коштів, тощо, зазначене підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17.

На думку відповідача, початком та закінчення строку виконання нікчемного правочину є 04.06.2007, а саме початок передачі медичного майна (накладна № 10 від 04.06.2007 на суму 1 760 000,00 грн.

Відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання боргу, а також на думку відповідача відсутні правові підстави стосовно перевивання перебігу строку позовної давності до застосування наслідків вчинення нікчемного правочину, зокрема, тлумачення ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог - вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язань не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист, крім того, визнання недійсним нікчемного правочину жодним чином не вливає на перебіг строку позовної давності.

30.01.2023 від Офісу Генерального прокурора до суду надійшли пояснення, у яких зазначено про те, що на виконання умов укладеного договору протягом 2007 та 2008 років позивачем на адресу відповідача здійснено поставку медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн, натомість відповідачем на адресу позивача передано будівель та споруд, а також виписки з рахунку від 11.12.2007, 23.06.2008, 14.11.2008 та 10.04.2009.

Судове рішення у справі № 50/740-11/78 відповідачем виконано, що підтверджується долученою до матеріалів цієї господарського справи копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.12.2011, зі змісту якої вбачається, що відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 15 378 766,74 грн на користь позивача згідно із платіжним дорученням № 249/2 від 06.10.2011.

Нікчемність договору інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю № 1 від 27.03.2007 встановлена Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08 і під час касаційного перегляду справи № 910/4905/20 дана обставина підтверджена.

Так, Верховний Суд у справі № 910/4905/20 дійшов висновку про те, що Північний апеляційний господарський суд згідно з ч. 3 ст. 261 ЦК України обґрунтовано визначив початок перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину у цих правовідносинах, а саме з 04.06.2007 (виконання нікчемного договору почалось з 04.06.2007 (акт прийому-передачі медичного обладнання від 04.06.2007). Відтак, початок перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах констатовано, тобто, останнім днем строку позовної давності у спірних правовідносинах є 05.10.2010.

Зі змісту умов зазначених додаткових угод не вбачається жодної дії відповідача, як боржника, яка би була вчинена чи спрямована на визнання своєї заборгованості перед позивачем, при цьому, матеріали справи не містять інших належних, допустимих та достовірних доказів щодо вчинення відповідачем з 04.06.2007 дій, які могли бути підставою, з урахуванням вимог ст. 264 ЦК України для переривання строку позовної давності у спірних відносинах.

Позивач, звернувшись до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості ще у жовтні-листопаді 2009р, який розглянутий судом по суті, перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем про застосування наслідків недійсності нікчемності правочину і такий строк сплив у жовтні-листопаді 2012 р., тому при зверненні у березні 2020р. з позовом у цій справі про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення заборгованості за поставлений товар, позивач пропустив строк позовної давності. Будь-яких інших спорів чи дій, які могли б послугувати підставою переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах немає, позивачем не доведено та відповідних доказів матеріали справи не містять.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач був обізнаний про порушення своїх майнових інтересів під час вирішення спору у справі № 904/2552/15, тобто фактично право на позов про застосування наслідків недійсності правочину, навіть з урахуванням обставин визнання недійсним договору в частині передачі майна, яке було передано в якості оплати поставленого медичного обладнання, у останнього виникло з 06.07.2016 (початок строку позовної давності), тобто з моменту набрання законної сили судовим рішенням у зазначеній справі та такий строк закінчився 07.07.2019. Однак, за період з 06.07.2016 по 07.07.2019 з урахуванням фактичних обставин справи, спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, не встановлено обставин, які б з урахуванням вимог ст. 264 ЦК України були б підставою для переривання перебігу позовної давності у вказаний період. Натомість доводи позивача, про те, що на його думку, договір був визнаний недійсним за рішенням суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, тому відповідно з моменту набуття даним рішенням законної сили у позивача виникло право на застосування наслідків недійсності правочину (реституцію) є необґрунтованими, оскільки факт нікчемності договору встановлений Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08.

Офіс Генерального прокурора України у поясненнях зазначає, що ані під час вирішення справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду цієї справи, позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, не наведено жодного аргументу в спростування доводів відповідача, викладених в заяві про застосування строків позовної давності, не вказано жодних конкретних обставин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності та не надано доказів і матеріали справи таких доказів не містять, що підтверджували б існування таких обставин.

Також у поясненнях від 30.01.2023 зазначено, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховано, що стягнення вартості товару за цінами станом на 2020р, за частину якого сплачено ще в 2011р. (за цінами поставки станом на 2007-2008) призводить до порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам прокуратури про те, що відповідачем, частково, в рахунок оплати вартості поставленого обладнання на виконання умов договору № 1 від 27.03.2007 у власність позивача передавалися об`єкти нерухомого військового майна, однак, не всі ці об`єкти повернути у власність держави, навіть з урахуванням рішень Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15, постанови Харківського апеляційного господарського суду від 11.05.2011 у справі № 922/4370/15, рішення Київського районного суду міста Харкова від 19.12.2016 у справі № 640/11916/16-ц.

31.03.2023 від позивача до Північного апеляційного господарського суду надійшли пояснення щодо обставин справи з урахуванням мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 24.11.2022, в яких зазначив про те, що позивач, як і відповідач (що підтверджується обставинами справи), вважав, що договір мав змішаний характер та залишався чинним в частині поставки медичного обладнання до 01.03.2019 - набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, яким договір був визнаний недійсним у відповідній частині.

Позивач зазначає, що в частині проведення розрахунків за медичне обладнання сторони визначили, що майно яке має бути переданим, попередньо має бути списаним відповідачем, тому невиконання цієї умови відповідачем може свідчити про невиконання ним цього свого договірного зобов`язання, а не про наявність мети на протиправне відчуження військового майна в контексті проведення розрахунку за отримане медичне обладнання.

Той факт, що правочин з поставки медичного обладнання був би вчинений позивачем і без включення умови про розрахунок шляхом передачі об`єктів нерухомості підтверджується п. 5 додаткової угоди № 3 від 01.08.2008 до договору, який передбачав, що в разі перевищення обсягів інвестицій понад суми вартості будівель і споруд, відповідач забезпечує компенсацію інвестору фінансових затрат, в тому числі грошовими коштами, а також, зверненнями позивача до відповідача з вимогами про сплату заборгованості в листі № 139 від 25.12.2008 та в листі № 136 від 20.08.2009, крім того, у справах № 50/740-11/78, № 904/2552/15, № 910/13603/18 зроблені правові висновки про змішаний характер договору.

На думку позивача, нікчемність інвестиційного договору, яка встановлена у справі № 60/158-08, може мати преюдиційне значення у справі виключно в частині зустрічного зобов`язання відповідача з відчуження визначених в договорі об`єктів нерухомості.

Виходячи із принципу res judicata поширення трактування нікчемності на весь договір в цілому, створює штучні колізії між рішеннями різних судів, які набрали законної сили, надає переваги одному судовому рішенню проти решти інших (як прийнятих до, так і після цього рішення), що призводить до ситуації юридичної невизначеності, і вочевидь не має нічого спільного з принципами судочинства і верховенства права. З іншого боку, трактування рішення у справі № 60/158-08 як такого, яким договір було визнано нікчемним виключно в частині окремих об`єктів нерухомості, не лише засновано на законі, але й усуває такі розбіжності та в повній мірі відповідає принципу res judicata.

Позивач вважає, що право на застосування реституції та витребування майна виникло 01.03.2019 - з моменту набрання законної сили рішенням суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, яким був визнаний недійсним договір в частині поставки медичного обладнання, а позивач звернувся з цим позовом до суду 31.03.2020, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а тому судом в рішенні у цій справі були зроблені правильні висновки про заявлення позову в межах позовної давності.

Щодо переривання перебігу позовної давності, позивач зазначає, що якщо виходити з позиції про визнання договору нікчемним в цілому, перебіг позовної давності розпочався 04.06.2007, отже мав спливати 05.06.2007. Вимога про сплату боргу за договором та реституційна вимога не є тотожними, тому для застосування інституту переривання позовної давності за реституційними вимогами мало бути або визнання боргу відповідачем за такою вимогою або пред`явлення повивачем позову з такою вимогою. Так, сторони до 05.06.2010 не лише не вчиняли жодних з таких дій, а вони об`єктивно не могли їх вчиняти за це час. Протягом всього цього терміну сторони однаково вважали договір чинним, а також не ухвалювалось жодного судового рішення про визнання договору недійсним, що давало б підстави для застосування правил реституції.

Так, відповідач зазначив про застосування позовної давності, обчисленої з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 (тобто з 06.07.2016), тобто з моменту визнання недійсним договору стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровськ, однак, будь-яких інших заяв про застосування позовної давності, у тому числі за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, до винесення рішення відповідач не робив, а тому відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, ця позовна давність не могла бути застосована судом. Натомість в апеляційній скарзі, відповідач, вказуючи на пропуск строку позовної давності позивачем, послався на інші судові рішення, зокрема, на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 60/158-08, наполягаючи на новому визначенні моменту, з якого для позивача розпочався перебіг позовної давності. Отже, повторна заява відповідача про застосування строків позовної давності з інших підстав, яка зроблена відповідачем, як частина апеляційної скарги на рішення суду, суперечить вимогам п. 3 ст. 267 ЦК України та не може бути прийнята апеляційним судом до уваги, оскільки апеляційний суд може давати оцінку лише тій заяві відповідача щодо застосування строків позовної давності, яка зроблена до винесення судом рішення та подана до матеріалів справи.

Щодо причин пропуску позовної давності, позивач зазначає про те, що при укладенні договору, він був погоджений двома заступниками Міністра оборони України, директором Департаменту фінансів Міністерства оборони України, директором Контрольно-ревізійного департаменту фінансів Міністерства оборони України, на підтвердження чого ними було вчинено відповідні погоджувальні написи та проставлені підписи. Крім того, погоджувальний напис Заступника директора Правового департаменту Міністерства оборони України містив таку гарантію: "Зміст документу вимогам чинного законодавства відповідає. Негативних правових наслідків реалізації положень документу, у тому числі порушень законодавства, що можуть створити передумови для нанесення економічних збитків державі, не прогнозується.".

Додаткова угода № 4 від 03.10.2008 була затверджена Міністром оборони України, а п. 8 цієї додаткової угоди було доповнено договір п. 9.11 такого змісту: "Сторона-1 підтверджує та гарантує, що все майно, що буде передаватися на виконання умов договору, вноситься та передається на окремий баланс обліку інвестиційної діяльності правомірно, додаткових погоджень та дозволів вищестоящих органів виконавчої влади не потребує. Сторона-1 розпоряджається таким майном на свій розсуд. Під забороною, арештом та будь-яким обтяженням це майно не перебуває".

Таким чином, протягом строку виконання договору двома різними Міністрами оборони України у відповідний час видавались довіреності з повноваженнями директору Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України здійснювати виконання дій, пов`язаних з виконанням договору (30.05.2007 за підписом Міністра оборони України А.С. Гриценко та 26.06.2008 за підписом Міністра оборони України Ю.І. Єханурова).

Отже, укладаючи та виконуючи договір, позивач покладався на перелічені вище запевнення відповідача, в особі його посадових осіб, про законність положень договору та наявність у відповідача всіх необхідних повноважень.

Крім того, законність договору неодноразово підтверджувалась державними контролюючими органами, зокрема актом контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України від 28.04.2009 № 234, актом Головного контрольно-ревізійного управління України від 22.05.2009 № 08-12/855, що встановлювалось у справі № 50/740-11/78.

Також, відповідач, так само як і позивач, однаково тлумачив договір як такий, що залишався чинним в частині поставки медичного обладнання, що підтверджується, зокрема, відзивом відповідача на позов у справі № 910/13603/18, зустрічним позовом відповідача у справі № 910/13603/18 про визнання договору недійсним, листом Головного військово-медичного управління (у відповідь на вимогу позивача до відповідача про повернення майна) № 510/8/500 від 22.01.2020 (ця позиція була підтверджена у відзиві на позов у цій справі), відзивом на позов у цій справі. Крім того, при розгляді справи № 910/13603/18 відповідач у заявах по суті вказаної справи (ст. 161 ГПК України), а саме - у відзиві на позов та у зустрічній позовній заяві, визнавав чинність і оспорюваність правочину - договору в частині поставки медичного обладнання.

Так, позивач зазначає, що якби відповідач вважав договір нікчемним вцілому, він зобовязаний, маючи статус державної установи, реалізувати своє право на застосування наслідків нікчемності правочину і звернутись із відповідними вимогами до позивача про повернення грошових коштів, які були ним добровільно оплачені за поставлене медичне обладнання (на виконання рішення у справі № 50/740-11/78). Крім того, згідно із ст. 215 ЦК України, нікчемність є різновидом недійсності правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, єдиним наслідком недійсності правочину є зобовязання сторін повернути все одержане за ним, отже недійсний правочин не давав відповідачу підстав для прийняття та зарахування медичного обладнання на свій баланс (баланс своїх підрозділів), а відповідно, правові підстави для набуття цим медичним обладнанням статусу військового майна були відсутні, відповідно вимога позивача про повернення в натурі медичного обладнання, як майна, отриманого за недійсним правочином, мала бути задоволена.

Таким чином, дії з боку відповідача є суперечливими і можуть свідчити або про несприйняття ним нікчемності правочину в частині поставки медичного обладнання або про його недобросовісну поведінку, спрямовану на незаконне заволодіння, утримання та привласнення майна позивача.

Так, протягом періоду з 05.06.2007 (дата початку виконання договору), включаючи 05.06.2010 (дата спливу трирічного строку позовної давності) до 28.03.2016 (дата набрання законної сили судовим рішенням, яким була встановлена нікчемність договору) позивач не знав та не міг знати, що його права були порушені, відповідно, позивач об`єктивно не мав можливості звернення за їх судовим захистом.

Протягом наступного періоду відбувались апеляційний та касаційний перегляд судових рішень у справах, пов`язаних з недійсністю договору і учасником яких був позивач (у тому числі, рішення касаційної інстанції приймалися: у справі № 904/2552/15 від 06.07.2016, у справі № 60/158-08 від 09.08.2016, у справі № 922/4370/15 від 26.10.2016, у справі № 640/11916/16-ц від 10.07.2019).

Отже, позивач мав обґрунтовані очікування, що у результаті настане правова визначеність щодо тлумачення, оцінок правової природи договору, його дійсності або недійсності, а також що будуть усунуті колізії між різними судовими рішеннями, які набрали законної сили, прийняті у різний час, за участю різних осіб та з різними підставами та предметом позовних вимог.

На думку позивача, саме після набрання законної сили рішенням у справі № 910/13603/18 (28.02.2019), яким, як однаково вважали і позивач, і відповідач, було усунуто колізії між різними судовими рішеннями, позивач звернувся з вимогою до відповідача про повернення медичного обладнання в порядку реституції, яка залишилась без задоволення, внаслідок чого позивач був змушений звернутись за їх судовим захистом. Позивач мав повне право очікувати на дотримання відповідачем, як державним органом України, виконання ним своїх конституційних обов`язків без застосування заходів судового примусу.

Додатковим чинником, який вплинув на об`єктивні можливості позивача відслідковувати розвиток правової ситуації навколо виконання та/або визнання недійсним (нікчемним) договору та вчиняти необхідні дії стала справа № 38/5005/9862/2012 про банкрутство позивача, що знаходилась в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області.

Позивач зазначає, що будь-яке обмеження права власності має здійснюватись з дотриманням справедливого балансу і забезпечувати розумне відношення пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою (справа "Сколло проти Італії"). Натомість прокурор обгрунтовуючи інтерес держави, залишив поза увагою дані обставини, які можуть спричинити негативні наслідки для держави, що істотно перевищать інтерес держави, що захищається прокурором, і нанесуть зокрема, істотні збитки діловій репутації органам державної влади та державі вцілому.

На думку позивача, приймаючи декілька рішень по фактично одним й тим самим правовідносинам, допущено порушення самого першого й найголовнішого принципу верховенства права, який, зокрема, включає принцип правової визначеності. Відносно спірного майна виникла ситуація правової визначеності долі його власника, коли існує декілька судових рішень, що постійно переглядаються, що свідчить про порушення судами ст.ст. 41, 129 Конституції України.

Відповідач у письмових поясненнях, поданих до суду 05.04.2023, зазначає, що конкретною датою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості є 06.11.2019, тобто строк позовної давності був перерваний позивачем 06.11.2019, а не при зверненні позивача у березні 2020р., з позовом у даній справі про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення заборгованості за поставлений товар.

У додаткових поясненнях, поданих до суду 25.04.2023, прокурор зазначив про те, що позивачем про пред`явлення позову у цій справі не зазначено про обставини щодо оплати ще у 2011 Міністерством оборони України грошовими коштами частини вартості поставленого медичних товарів/обладнання згідно із умовами договору № 1 від 27.03.2007, натомість позовні вимоги у цій справі обгрунтовано з посиланням на всі акти поставки медичного обладнання без будь-якого виокремленого переліку товарів, за яке вже здійснено оплату.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано виокремленого переліку медичних товарів/обладнання, за які здійснено оплату у 2011р. оборонним відомством на підставі судового рішення, і внаслідок відсутності таких даних вимоги позивача про стягнення вартості за весь товар та за цінами 2020р., який частково оплачено у 2011 є неправомірними та не підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами.

На думку прокурора, висновок експертизи не є належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ГПК України та в сукупності з фактичними обставинами спірних правовідносин, у тому числі й щодо оплати поставленого товару ще в 2011р., за цінами станом на 2007-2008р.р., не дає об`єктивні та достовірні дані стосовно предмета доказування у цій справі.

Прокурор звертає увагу на те, що у справі предметом розгляду є встановлення наявності/відсутності підстав для стягнення заборгованості за нікчемним/недійсним договором, а відтак, з`ясування правової природи договору, а саме чи має він змішаний характер не належить до предмету доказування у даному спорі та судом касаційної інстанції таке питання не порушувалось.

Згідно із фактичними обставинами справи, а також наявних доказів, початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах почався 04.06.2007 (виконання нікчемного договору почалось з 04.06.2007 (акт прийому-передачі медичного обладнання від 04.06.2007), при цьому, початок виконання договору сторонами не заперечується, відтак початок перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах констатовано.

Прокурор вважає не обгрунтованими доводи позивача про те, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок Верховного Суду, викладений у п. 43 постанови про те, що інвестиційний договір був визнаний нікчемним повністю, а не у частині. Також безпідставним є також доводи позивача, про те, що нікчемність інвестиційного договору, яка встановлена у справі № 60/158-08, може мати преюдиційне значення у справі № 910/4905/20, виключно в частині зустрічного зобов`язання відповідача відчуження визначених в договорі об`єктів нерухомості.

З урахуванням обставин справи, прокурор вважає, що останнім днем строку позовної давності у спірних правовідносинах є 05.06.2010, не вбачається жодної дії Міністерства оборони України, як боржника, яка би була вчинена чи спрямована на визнання своєї заборгованості перед позивачем, при цьому, матеріали справи не містять інших належних, допустимих та достовірних доказів щодо вчинення Міністерством оборони України з 04.06.2007 дій, які могли б бути підставою з урахуванням вимог тс. 264 ЦК України для переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Так, позивач, звернувшись до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості ще у листопаді 2009р., який розглянутий судом по суті, перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, і такий строк сплив у листопаді 2012р, тому при зверненні у березні 2020р. з позовом у цій справі про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення заборгованості за поставлений товар, позивач пропустив строк позовної давності.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач був обізнаним про порушення своїх майнових інтересів під час вирішення спору у справі № 904/2552/15, тобто фактично право на позов про застосування наслідків недійсності правочину, навіть з урахуванням обставин визнання недійсним договору в частині передачі майна, яке було передано в якості оплати поставленого медичного обладнання, у останнього виникло 06.07.2016 (початок строку позовної давності), тобто з моменту набрання законної сили судовим рішення у зазначеній справі та такий строк закінчився 07.07.2019.

Наведені позивачем мотиви не свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності у спірних правовідносинах, більш того, як вже зазначалося, початок відліку строку позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину закріплено законодавчо в ч. 3 ст. 261 ЦК України і початок відліку такого строку зміні/поновленню не підлягає.

Посилання позивача на те, що законність договору від 27.03.2007 підтверджувалася різними контролюючими органами також не заслуговують на увагу та не можуть бути враховані, оскільки встановлення обставин/факту невідповідності договору вимогам закону та підтвердження його нікчемності/недійсності належить до компетенції суду.

При цьому позивач, в суді першої інстанції, заяви про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності до суду не подав, жодних обґрунтувань в спростуванні доводів Міністерства оборони України, викладених в заяві про застосування строків позовної давності не зазначав та до суду також не подавав.

Відповідач у поясненнях на виконання вимог Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 щодо отримання Міноборони та проведення розрахунку з позивачем за поставлене у 2008-2009р.р. медичне майно, поданих до суду 27.04.2023, зазначив про те, що заборгованість у розмірі 13 411 715,02 грн за поставлені технічні засоби для медичних потреб було стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Також відповідач виступав з ініціативою перед Кабінетом Міністрів України щодо необхідності повернути у державну власність передане позивачем на виконання умов договору № 1, і за результатами звернення відповідача до КМУ прийнято відповідне розпорядження від 23.09.2009 № 1231-р "Про заходи щодо повернення у державну власність військового майна". Тобто, позивачу було достеменно відомо, що Міністерством оборони України у 2009р, було порушено питання про нікчемність правочину.

У подальшому нікчемність правочину, (через порушення ним публічного порядку), було підтверджено постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі № 60/158-08 від 28.03.2016, а також рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 підтверджено недійсність правочину як такого, що носить удаваний характер та суперечить інтересам суспільства, оскільки результатом його виконання стало б вибуття з державної власності військового шпиталю.

І на виконання вказаного судового рішення позивачем було повернуто одержане за договором нерухоме майно Фонду державного майна України. Натомість, позивач, після того, як йому стало відомо про витребування у нього нерухомого майна на користь Фонду у 2016р. не скористався своїм правом на пред`явлення позовної вимоги (щодо повернення позивачу медичного майна, отриманого Міністерством оборони України), закріпленим у ч. 5 ст. 261 ЦК України, якою передбачено, що перебіг позовної давності за зобов`язаннями, строк виконання яких визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

На думку відповідача, все нерухоме майно, що було передане за договором № 1 від 27.03.2007 та додатковими угодами до нього, яке було передано позивачу на підставі судового рішення у справі № 904/2552/15 передано державі в особі Фонду державного майна України, отже і все отримане медичне майно від позивача відповідачем також повертається державі. А стосовно одностороннього стягнення коштів, як вартості медичного майна в користь Позивача, то такий спосіб захисту майнових прав позивача обраний судом першої інстанції є помилковим та статтею 228 ЦК України не передбачений.

Відповідач вважає правомірним застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 104,3 млн.грн на користь позивача, та зазначає, що відповідачем не вчинялось дій, які б свідчили про визнання згаданого боргу, а також відсутні підстави стосовно переривання перебігу строку позовної давності залежно від виду позовних вимог.

Відповідач не визнає боргу перед позивачем, оскільки останній повинен був скористатись своїм правом на захист 09.11.2012, ця дата і є датою спливу строку позовної давності за вищезгаданим правочином.

У письмовій позиції відповідача у дебатах, на виконання вимог Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2023 щодо позовних вимог позивача, поданій до суду 26.06.2023, зазначено про те, що саме з дати набрання чинності судовим рішенням у справі № 904/2552/15 починається перебіг строку позовної давності за недійсним (оспорюваним) правочином, тому очевидною є кінцева дата спливу строку позовної давності за зверненням щодо повернення переданого майна - 21.10.2018.

Також відповідач звертає увагу і на постанову Вищого господарського суду України від 09.08.2016 у справі № 60/158-08, у якій зазначено, що нікчемність правочинів, які порушують публічний порядок, прямо передбачена ч. 2 ст. 228 ЦК України та про те, що зі змісту даного інвестиційного договору з очевидністю вбачається, що даний договір не відповідає приписам глави 61 ЦК України, тому договір є нікчемним.

Натомість рішенням від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 зазначений факт був лише підтверджений, резолютивною частиною цього рішення, жодного переривання строку позовної давності за недійсним правочином з усіма додатками до нього, Господарським судом міста Києва у справі № 910/13603/18 не вчинялось і не могло бути вчиненим.

Лист від 22.01.2020 № 510/8/500 не може свідчити про дії відповідача щодо визнання боргу, він є відповіддю в порядку Закону України "Про звернення громадян", а тому не може розцінюватись як спосіб переривання терміну позовної давності.

Таким чином, початком строку виконання нікчемного правочину є 04.06.2007, а саме початок передачі медичного майна, датою спливу строку позовної давності є 09.11.2012, що і вимагалося встановити на виконання пункту 46 постанови Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20.

Позивач у письмових поясненнях до судових дебатів, поданих до суду 20.07.2023, зазначив про те, що як з`ясувалось, при укладенні інвестиційного договору відповідач надав позивачу неправдиві запевнення про обставини, що мають значення для укладення, виконання, зокрема, про відповідність договору вимогам законодавства, про відсутність негативних правових наслідків реалізації договору, про відсутність необхідності додаткових погоджень та дозволів вищестоящих органів виконавчої влади, тощо.

Також позивач вказує на те, що порушення, які стали підставою для визнання договору недійсним і про які було зазначено у попередніх судових рішеннях, що досліджувались під час розгляду справи, були допущені саме відповідачем - оскільки саме він є спеціальним суб`єктом, на якого покладено відповідні обмеження та зобов`язання дотримання певних процедур у майнових відносинах, і саме з його боку ці обмеження/процедури були порушені.

Фактично відповідач й не заперечує допущені з його боку порушення, і застосування ним практики ЄСПЛ в контексті, "що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування" це підтверджує, натомість така поведінка є неприпустимою з боку державного органу, який має уособлювати в своїй діяльності зразок дотримання законності і авторитету державної влади. Позивач мав і має обґрунтовані сподівання, що відповідач, як центральний орган державної влади України в своїй діяльності має дотримуватись приписів закону. Тому всі дії відповідача після набрання чинності вказаним судовими рішеннями (якими договір визнавався недійсним стосовно окремого майна, що витребовувались з цих підстав) не давало позивачу жодних підстав щодо сумнівів відносно дійсності інвестиційного договору в частині поставленого медичного обладнання, впритул до моменту його визнання недійсним рішенням Господарського суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18.

Правом, яке було порушено до набрання чинності зазначеним рішенням було право позивача на отримання оплати ціни поставленого обладнання, а після набрання чинності - право на повернення майна, отриманого відповідачем за недійсним договором.

Ці обставини в сукупності, на думку позивача, дають підстави для висновків, що дії відповідача з моменту укладення договору і по теперішній час мають ознаки недобросовісності, маніпулювання обставинами і нормами права, та що єдиною метою, яку переслідує відповідач, є виключно неправомірне набуття майна позивача без виплати йому компенсації вартості. Вказане не має нічого спільного з завданням і основними засадами господарського судочинства, визначеними ст. 2 ГПК України. Ухвалення за обставин цієї справи судового рішення, яким відповідач буде звільненим від обов`язку відшкодування вартості безпідставно отриманого майна позивача, може характеризуватись не лише як несправедливе, але й як таке, що стимулюватиме органи державної влади до вчинення правопорушень і уникнення відповідальності у сфері господарювання.

З урахуванням правової природи інвестиційного договору до моменту визнання недійсним його частини - правочину з поставки медичного обладнання рішенням Господарського суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 у позивача, як і у відповідача не виникло права на заявлення реституційних вимог.

Так, на момент набрання чинності рішенням Господарського суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, право відповідача на повернення переважної більшості об`єктів нерухомості було реалізовано шляхом задоволення віндикаційних позовів до їх поточних володільців. Не повернутою лишилась будівля церкви, з приводу чого позивач отримав претензію № 555/2992 від 01.09.2022 від Військової частині НОМЕР_1 , якою з мотивів застосування наслідків недійсності правочину (ст. 216 ЦК України), вимагалось здійснити повернення майна, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість. Однак, зазначена претензія залишилась без задоволення, оскільки позивач не є володільцем згаданого майна. Позовних вимог стосовно цього майна, як і стосовно грошових коштів, які були оплачені на погашення боргу за поставлене медичне обладнання, відповідач не заявляв.

Позивач зазначає про те, що право на застосування реституції та витребування майна виникло у позивача з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 (01.03.2019), яким інвестиційний договір був визнаний недійсним в частині поставки медичного обладнання, а позивач звернувся з цим позовом (про застосування наслідків реституції) до Господарського суду міста Києва засобами поштового зв`язку 31.03.2020, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

У додаткових поясненнях у справі, поданих до суду 16.08.2023, позивач вказав на те, що керівництво позивача на теперішній час не в повному обсязі поновило договірну та первісну документацію позивача. Документація позивача належним чином не була передана його колишнім керівництвом ліквідатору в межах справи про банкрутство № 38/5005/9862/2012, який в свою чергу через це не мав можливості передати її директору позивача Зиме М.О. З огляду на наведене, джерелом інформації щодо предмету цих пояснень є незасвідчена фотокопія договору дарування від 10.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом Іщенко Н.Д. Дніпропетровського міського нотаріального округу (реєстровий № 3100), а також судові рішення у справі № 904/774/23, предметом якої є відповідних об`єкт нерухомості - церкву літ Д-1, д1-1, д2-1, загальною площею 191,8кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та входить до складу нежитлових будівель. За вказаним договором дарування позивач подарував, а Релігійна громада Преподобного Ілії Муромця Печерського Парафії Дніпропетровської Єпархії української православної церкви в м. Дніпропетровську прийняло в дар вказаних об`єкт нерухомості. Після передачі вказаного об`єкту нерухомості позивач не має жодного відношення до нього, не має його у володінні та не є його титульним власником, отже таких об`єкт нерухомості не може охоплюватись реституційними зобов`язаннями позивача перед Міністерством оборони України, у зв`язку з недійсністю Інвестиційного договору, що є предметом справи № 910/4905/20. Отже, відповідач або інший уповноважений державний орган (установа) має право незалежно від позиції позивача і має змогу звернутись з віндикаційними вимогами до володільця цього об`єкту нерухомості про його витребування. Крім того, приймаючи до уваги безоплатний характер передачі позивачем вказаного об`єкту нерухомості, незалежно від того, чи може буде він витребуваний відповідачем або іншим уповноваженим державним органом (установою), між учасниками цих правовідносин не можуть виникнути додаткові компенсаційні вимоги та зобов`язання, які в свою чергу, могли б вплинути на взаєморозрахунки сторін у справі № 910/4905/20.

У поясненнях щодо судових витрат, поданих до суду 17.08.2023, позивач зазначив про те, що сума витрат позивача на професійну правничу допомогу, з розрахунку вартості послуг з правової (правничої) допомоги 4 200 грн за годину, становить 200 000,00 грн.

Відповідач у додаткових поясненнях щодо наведених обставин та вимог позивача, викладених у додаткових поясненнях представником позивача від 15.08.2023, поданих до суду 23.08.2023, наголошує на тому, що позивачу, починаючи з 26.10.2016 (дата прийняття остаточної постанови ВГСУ у справі № 904/2552/15) достеменно було відомо про те, що договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, визнано недійсним, а все передане нерухоме майно витребувано на користь держави в особі Фонду державного майна України.

Іншого окремого договору, зокрема, поставки медичного майна з позивачем не укладалось. Водночас, починаючи з 26.10.2016 позивач не скористався правом вимоги застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що передбачено ч. 5 ст. 216 ЦК України. За загальним правилом, встановленим ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тобто у даному випадку позовна давність спливла 26.10.2019, з позовом позивач звернувся 31.03.2020, тобто поза межами позовної давності.

На думку відповідача, остаточний розгляд справи № 910/4905/20 має бути здійснений за результатами розгляду подібної справи № 918/1043/21 Великою Палатою Верховного Суду, у якій вказується на наявність виключної правової проблеми у застосуванні частини третьої статті 228 ЦК України з урахуванням статей 203, 216 цього Кодексу та статті 208 ГК України, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, а також необхідність відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, щодо застосування односторонньої реституції замість двосторонньої.

Також відповідач зазначає про те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У додаткових поясненнях, поданих до суду 28.08.2023 (електронною поштою) та 29.08.2023 (безпосередньо до канцелярії суду), прокурор зазначив про те, що враховуючи всі обставини спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем під час укладення та виконання договору № 1 від 27.03.2007, в сукупності із вже встановленими обставинами щодо сплати ще у 2011р. вартості поставленого медичного обладнання, неповернення позивачем у державну власність всіх об`єктів нерухомості, доводи позивача щодо наявності підстав для застосування наслідків недійсності договору, визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України, є необґрунтованими, спрямованими на зловживання своїм правом шляхом безпідставного заволодіння бюджетними коштами та вчиняються з наміром завдати шкоди державі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2023 справу № 910/4905/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Гаврилюк О.М., судді: Ходаківська І.П., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20. Призначено справу № 910/4905/20 до розгляду у судовому засіданні 01.03.2023.

У судових засіданнях 01.03.2023 та 05.04.2023 оголошувались перерви до 05.04.2023 та до 03.05.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023, у зв`язку з перебуванням судді: Ходаківської І.П., яка не є головуючою суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2023, для розгляду справи № 910/4905/20 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 прийнято справу № 910/4905/20 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

У зв`язку зі зміною складу суду розгляд справи № 910/4905/20 у призначений час 03.05.2023 не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.05.2023 призначено розгляд справи № 910/4905/20 за апеляційною скаргою скарга Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 на 15.06.2023.

У судових засіданнях 15.06.2023 та 25.07.2023 оголошувались перерви до 25.07.2023 та до 29.08.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023, для розгляду справи № 910/4905/20 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023 прийнято справу № 910/4905/20 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні, та обмеження, спричинені цим станом, зміни складу колегії суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/4905/20 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представники позивача у судовому засіданні 29.08.2023 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник відповідача та прокурор у судовому засіданні 29.08.2023 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 скасувати, відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" та Міністерством оборони України укладено договір інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 № 1 (далі - Договір), предметом якого є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, зазначеному у п. 1.1 цього Договору, а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, направлених на досягнення мети цього Договору, та введення об`єкту в експлуатацію. В рамках цього Договору позивач є генеральним інвестором щодо складання, корегування проекту, реконструкції, будівництва, переобладнання, модернізації та технологічного оснащення об`єкта та введення його в експлуатацію тощо (п. 1.2, 1.3 Договору).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, метою даного договору є підвищення рівня матеріально-технічного забезпечення, технологічного та медичного оснащення бази військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, площею 3,59 га по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, яка перебуває у державній власності, до рівня вимог світових стандартів шляхом реконструкції, переобладнання та модернізації його існуючих корпусів з будівництвом та надбудовою нових поверхів з метою раціонального використання існуючих, забезпечення високотехнологічною медичною технікою з програмним забезпеченням тощо.

Відповідно до п.п. 3.2.1., 3.2.10., 3.2.17., 3.2.18. позивач зобов`язується забезпечити фінансування робіт зі складання проектно-кошторисної документації, реконструкції, будівництву, модернізації об`єкта, введення його в експлуатацію, забезпечити фінансування та проведення реконструкції будівництва, а також здійснити поставку медичного обладнання. За умовами договору (п.п. 3.1.3. та 3.2.9.), сторони зобов`язались підписати акт розподілу часток сторін в об`єкті, який є невід`ємною частиною даного договору.

Умовами договору сторони погодили, що за попереднім проектом, на дату завершення реконструкції будівництва та модернізації об`єкту, шляхом вивільнення окремих корпусів за рахунок зменшення використання робочої площі, до складу будівель та споруд об`єкту будуть входити: будівля шпиталю загальною площею 5 950 кв.м (три поверхи - південне приміщення); підземне овочесховище, загальною площею 230 кв.м (один поверх); адміністративний корпус загальною площею 900 кв.м (чотири поверхи); гараж на п`ять автомобілів загальною площею 180 кв.м (один поверх); приміщення адміністративного призначення, загальною площею 360 кв.м (два поверхи).

Загальна площа будівель та споруд після завершення реконструкції та модернізації об`єкту складатиме 7 620 кв.м без урахування звільненої робочої площі (п.п. 2.4., 2.5.).

Сторони зобов`язані підписати "Акт розподілу часток сторін в об`єкті, які закріплюються за ними", який є невід`ємною частиною даного договору (п.п. 3.1.3., 3.2.9.); у власності Міністерства оборони України залишається 7 620 кв.м, що складає 100% загальної площі будівель та споруд після завершення реконструкції та модернізації об`єкту без урахування звільненої робочої площі об`єкта. Площа території, на якій будуть розміщені будівлі та споруди після завершення реконструкції, будівництва та модернізації об`єкту складатиме 0,72 га (п. 6.1.); вивільнені будівлі та споруди об`єкту з вбудованими та підсобними приміщеннями з прилеглою територією, що не входять в перелік об`єктів реконструкції та будівництва, переходить до ТОВ "ПМЗ "Райвел". Площа земельної ділянки з будівлями і спорудами, яка не підлягає реконструкції, складатиме 2,87 га, переходить в користування інвестору і використовується за його рішенням (п. 6.2.); ПЗМ ТОВ "Райвел" може отримувати у власність звільнені будівлі та споруди об`єкту з вбудованими та підсобними приміщеннями на суму вкладених інвестицій на підставі щоквартального Акту виконання інвестиційного проекту (п. 6.3.).

Актом виконання інвестиційного проекту Договору від 23.12.2008 № б/н підтверджується передача позивачем відповідачу обладнання за Договором в загальній сумі 47 575 297,08 грн, відповідно до актів прийому-передачі, зазначених в такому акті виконання інвестиційного проекту Договору.

Господарським судом міста Києва розглядався спір у справі №50/740-11/78 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" про стягнення з Міністерства оборони України суми основного боргу, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційної складової за Договором № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007.

Рішенням від 11.04.2011 у справі №50/740-11/78 Господарський суд міста Києва встановив, що на виконання умов Договору протягом 2007 та 2008 років Позивачем на адресу Відповідача було здійснено поставку медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15, яке набрало законної сили відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.07.2016, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016, суд визнав недійсним Договір з додатками до такого Договору та невід`ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровську по вул. Комсомольській, 63.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ПАТ "БТА Банк" об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер Державного реєстру речових прав №01 та повернуто у власність Держави в особі Фонду державного майна України будівлі, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 63, а саме: будівлю лікувального корпусу літ. М-2, М1-1, М11-1, М3-1, м3, м6, м8, м10, м13, м17, м21, м22, м30, м32, м35, м36, м38, м42, приямки літ. м1, м2, м4, м5, м7, м9, м11, м14-м16, м18, м24- м29, м31, м33, м34, м39, м41,м44, м45, ґанки літ. м, м12, м19, м20, м23, м43 (загальною площею 5 532,4 кв.м); будівлю лікувального корпусу літ. О-2, О1-1, ґанки літ. о, о1, о2, приямки літ. о3, о4, балкон літ о5 (загальною площею 1 880,9 кв.м); будівлю КПП контрольно-пропускного пункту) літ. Б, Б1, ґанки літ. б, б1; дезкамеру літ. Е; трансформаторну підстанцію літ. У; господарчу будівлю літ. Г; господарчу будівлю літ. К; господарчу будівлю літ. Л; господарчу будівлю літ. І; господарчу будівлю літ. С; господарчу будівлю літ. Ж; господарчу будівлю літ. З, пожежний щит №14.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ТОВ "Український готельний менеджмент" об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер Реєстру прав власності на нерухоме майно № 23467542 та повернуто у власність Держави в особі Фонду державного майна України будівлі та споруди, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 63, а саме: будівлю лікувального корпусу літ. А-2, А1-2, а-1, а1 -1 - а5-1, та приямки літ. а-а31, ґанки літ. а32-а36, димохід літ. а37, загальною площею 3 923,4 кв.м; будівлю клубу літ. Н-2, Н1 -2, Н2-2, н-1, ґанки літ. н, н1-н4, н6-н8, пандус літ. н5, повітровід літ. н9, сходи літ. н10, вентиляційну шахту літ н11, загальною площею 1 725,4 кв.м, будівлю лікувального корпусу літ. Ф-2, Ф1-2, Ф11-2, ф-1, ґанки літ. ф, ф3-ф6, загальною площею 1 615,4 кв.м, бомбосховище літ. П; овочесховище літ. Р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 визнано недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, укладений між Міністерством оборони України і Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" з додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 25.11.2019 № б/н про повернення майна отриманого за Договором, а при неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість.

Проте, відповідач листом від 22.01.2020 № 510/8/500 повідомив позивача про те, що майно за Договором набуло статусу військового майна, передача якого за вимогою суб`єктів господарювання не передбачена.

На замовлення позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничим підприємством "Фінансова та технічна експертиза" складено звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість майна, яке передано позивачем відповідачу за Договором становить 162 042 317,00 грн.

Вказані обставини призвели до звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 162 044 317,00 грн., з яких: 162 042 317,00 грн. - вартість майна за договором та 2 000,00 грн. - вартість проведення цінової експертизи.

Для встановлення вартості медичного обладнання, що відповідач одержав за недійсним договором, за клопотанням Міністерства ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 було призначено судову товарознавчу експертизу.

Висновком експерта від 29.06.2021 встановлено, що загальна ринкова вартість майна, зазначеного в ухвалі та додатках до неї, визначена на момент проведення експертизи, складає 117 768 750,00 грн, без урахування вартості товарів у товарних позиціях пп. 236-240, 301, 479-480, яка не визначалась за причинами, наведеними в таблиці № 1 дослідницької частини висновку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача вартості поставленого майна за Договором підлягає задоволенню частково в сумі 104 357 034,98 грн, тобто в сумі, визначеній висновком Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218, з урахуванням встановленої судом часткової оплати.

Відхиляючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вказав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки після визнання недійсним Договору в частині нерухомого майна (рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15) у позивача не виникало право на витребування майна поставленого останнім відповідачеві, так як Договір в частині поставки медичного обладнання залишався чинним, тому обчислення відповідачем строку позовної давності з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 є помилковим.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного, однак, дійшла висновку про зміну мотивувальної частини щодо позовної давності у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 колегія суддів Верховного Суду зазначила про те, що суд апеляційної інстанції, порушуючи принцип розумності та справедливості та принцип res judicate, безпідставно не врахував конкретні обставити та не надав їм належної оцінки: сторони однаково тлумачили правову природу договору, тому цей договір за позовом органів державної власності (в тому числі відповідача у справі) окремо був визнаний недійсним (як оспорюваний правочин), що, зокрема, й зумовило відмову у задоволенні позову у стягненні заборгованості за поставлене обладнання у справі № 910/13603/18.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання наслідків спливу строку позовної давності, встановив початок перебігу строку, але не з`ясував та прямо не зазначив конкретно дату, коли такий строк сплив, тому висновок про сплив позовної давності позовної давності є передчасним. Суд також не надав оцінки поведінки Міністерства, як сторони договору, й ознак суперечливої поведінки у реалізації права на оспорювання договору та заперечення таких обставин при вирішенні спору про застосування наслідків недійсності договору, а також вчинення ним дій, що можуть свідчить про визнання свого боргу або іншого обов`язку. Встановлення таких обставин має істотне значення як для визначення обставин переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) та для вирішення питання поважності причин пропущення позовної давності (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, як зазначив Верховний Суд у постанові від 29.11.2022 суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Також зазначено про те, що ключовим питанням, на яке належить надати відповідь у цій справі, з урахуванням доводів касаційної скарги та обставин встановлених судами, є те, з якого моменту починається перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, який судами при вирішенні спору між сторонами у справі був визнаний як нікчемний в силу закону (порушує публічний порядок), так і недійсним (оспорюваний правочин), оскільки його дійсність заперечувала одна із сторін, що є представником держави у спірних правовідносинах.

Як вже зазначалось, між позивачем та відповідачем укладено договір інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 № 1 (далі - інвестиційний договір), предметом якого є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, зазначеному у п. 1.1 цього Договору, а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, направлених на досягнення мети цього Договору, та введення об`єкту в експлуатацію. В рамках цього Договору позивач є генеральним інвестором щодо складання, корегування проекту, реконструкції, будівництва, переобладнання, модернізації та технологічного оснащення об`єкта та введення його в експлуатацію тощо (п. 1.2, 1.3).

В подальшому до цього договору вносилися зміни, шляхом підписання між сторонами додаткових угод.

Актом виконання інвестиційного проекту договору від 23.12.2008 № б/н підтверджується передача позивачем відповідачу обладнання в загальній сумі 47 575 297,08 грн відповідно до актів прийому-передачі, зазначених в такому акті виконання інвестиційного проекту Договору.

Так, обставини виконання умов інвестиційного договору протягом 2007 та 2008 років та здійснення поставки медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн встановлені рішенням від 11.04.2011 у справі № 50/740-11/78, яким стягнуто з Міністерства на користь позивача 13 411 715,02 грн.

Як вже зазначалось, для встановлення вартості медичного обладнання, що відповідач одержав за недійсним договором, за клопотанням Міністерства ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 було призначено судову товарознавчу експертизу.

На вирішення експертизи поставлено наступне питання: " 4.1. Яка ринкова вартість майна, яке Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" передало для виконання зобов`язань за укладеним між сторонами спору договором інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 № 1 (у разі неможливості - майна, аналогічного за функціональним призначенням) в стані, що відповідає стану на момент такої передачі (нове, що не було у використанні), на дату проведення експертизи ?".

Висновком Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218 у справі № 910/4905/20 встановлено, що загальна ринкова вартість майна, зазначеного в ухвалі та додатках до неї, визначена на момент проведення експертизи, складає 117 768 750,00 грн, без урахування вартості товарів у товарних позиціях пп. 236-240, 301, 479-480, яка не визначалась за причинами, наведеними в таблиці № 1 дослідницької частини висновку. Вартість за кожним найменуванням окремо, зазначена в таблиці № 1 дослідницької частини висновку.

Доводи скаржника, що експертиза здійснена на підставі документів, які належним чином не засвідчені, колегія суддів відхиляє, оскільки вимоги Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень не вимагають засвідчення поданих експерту документів відповідно до вимог ДСТУ-4163:2020.

Більше того, скаржником не наведено своїх сумнівів щодо наданих відповідачем експерту документів, їх невідповідність оригіналам чи відмінність від оригіналів, які наявні у відповідача.

Заперечення відповідача стосовно не врахування наданих Міноборони переліку медичного майна, яке передане ТОВ "Райвел", колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначає сам відповідач, експерту зі сторони Міністерства оборони України було направлено всього 670 найменувань майна, тоді як експертом здійснено оцінку 674 одиниць майна. Апелянтом не зазначено переліку майна, яке не було враховане експертом під час здійснення експертизи або яке було оцінене помилково.

А тому, такі доводи скаржника колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє.

Так, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України від 09.12.2011 ВП № 28869264 про закінчення виконавчого провадження встановлено виконання наказу від 16.09.2011 № 50/740-11/78 про стягнення з відповідача на користь позивача, зокрема, основного боргу в сумі 13 411 715,02 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 60/158-08, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2016, відмовлено у задоволенні позову Товариства про визнання права власності на нерухоме майно.

Суд у цій справі встановив, що Міністерство відчужило спірне нерухоме військове майно без дозволу Кабінету Міністрів, тому дійшов висновку, що інвестиційний договір та додаткові угоди до нього є нікчемним правочином відповідно до статті 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок.

Так, ч. 3 ст. 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності.

Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19 (провадження № 61-1336св22).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, ключовим питанням, на яке належить надати відповідь у цій справі, з урахуванням доводів касаційної скарги та обставин встановлених судами, є те, з якого моменту починається перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, який судами при вирішенні спору між сторонами у справі був визнаний як нікчемний в силу закону (порушує публічний порядок), так і недійсним (оспорюваний правочин), оскільки його дійсність заперечувала одна із сторін, що є представником держави у спірних правовідносинах.

Таким чином, перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання, тому початком перебігу строку позовної давності по застосуванню наслідків нікчемного правочину є 05.06.2007 та закінчився 05.06.2010, включно.

Натомість, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2011 у справі № 50/740-11/78 не лише було встановлено дійсність договору та його змішаний характер, але й стягнуто з відповідача заборгованість за поставлене медичне обладнання в грошовій формі.

Отже, права позивача не лише не були порушені, але навпаки, були захищені судом, відповідно він не мав правової можливості висувати вимоги про повернення майна.

Рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 60/158-08 від 15.12.2008 за позивачем було визнано право власності на об`єкти, які були отримані ним за договором у якості оплати за поставлене медичне обладнання.

До скасування цього рішення судом апеляційної інстанції, яке відбулось 28.03.2016, право позивача не було порушеним, відповідно він не мав правової можливості висувати вимоги про повернення майна.

Зазначена постанова суду апеляційної інстанції перебувала на розгляді суду касаційної інстанції до 09.08.2016. Ухвала Верховного Суду України про відмову у допуску справи № 60/158-08 до провадження Верховного Суду України була прийнята 10.04.2017.

Так, як вже зазначалось, суд у постанові Харківського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 60/158-08, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2016, якою відмовлено у задоволенні позову Товариства про визнання права власності на нерухоме майно, зазначив про те, що Міністерство відчужило спірне нерухоме військове майно без дозволу Кабінету Міністрів, тому дійшов висновку, що інвестиційний договір та додаткові угоди до нього є нікчемним правочином відповідно до статті 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок.

В подальшому, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15, яке набрало законної сили 06.07.2016, суд визнав недійсними договір з додатками до нього та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7, а також витребував нерухомого майно з чужого незаконного володіння.

У цій справі дійшов висновку, що договір укладений з метою приховати інший правочин, - договір міни (відчуження) спірного нерухомого військового майна на медичне обладнання, яке поставив позивач. Міністерство відсудило військове майно під час дії заборони. Цей договір суперечить інтересам суспільства, оскільки результатом його виконання стало вибуття з державної власності військового шпиталю, що не відповідало меті договору.

Тобто рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 (залишеним в силі Постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016) інвестиційний договір було досліджено і розтлумачено як договір міни, а також визнано його недійсним в частині окремих об`єктів нерухомості в м. Дніпро.

Оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили (зокрема, у справах №50/740-11/78 та № 904/2552/15) було встановлено, що договір за своєю правовою природою є змішаним, а також жодним судом не досліджувались обставини відповідності правочину з поставки медичного обладнання критеріям недійсності (нікчемності), обидві сторони однаково тлумачили договір, як такий, що залишався чинним в частині правочину з поставки медичного обладнання.

В зв`язку з цим, позивач 08.10.2018 звернувся з позовом про стягнення частини заборгованості за договором по оплаті медичного обладнання і під час розгляду справи № 910/13603/18 Господарським судом міста Києва було взято до уваги попередні рішення судів, що набрали законної сили і мали преюдиційні обставини, зроблено висновок про оспорюваність правочину з поставки медичного обладнання та визнано його недійсним.

Так, як вбачається із рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/13603/18, на розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з Відповідача суми заборгованості за поставлене медичне обладнання за договором №1 від 27.03.2007 у зв`язку з відмовою відповідачем це обладнання добровільно оплатити. До сумісного розгляду з вказаним позовом судом було прийнято зустрічний позов про визнання договору № 1 від 27.03.2007 з усіма додатковими угодами недійсним. Відповідач, відхиляючи вимоги первісного позову та просячи суд задовольнити вимоги його зустрічного позову, зазначає, що укладений із позивачем договір №1 від 27.03.2007 містить елементи інвестиційного договору та договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим останній укладений всупереч Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" відмовлено повністю. Зустрічний позов Міністерства оборони України задоволено. Визнано недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, укладений між Міністерством оборони України і Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" з додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у резолютивній частині рішення у справі № 904/2552/15 конкретизовано, що: "визнано недійсним Договір з додатками до такого Договору та невід`ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровську по вул. Комсомольській, 63.", натомість таке уточнення відсутнє у резолютивній частині рішення у справі № 910/13603/18.

Крім того, у рішенні у справі № 910/13603/18 зазначено про те, що: "оскільки судом встановлено порушення вказаного Закону при укладенні Договору (з усіма додатками) та укладення його усупереч встановленій цим Законом забороні, і також враховуючи, що Договір уже був визнаний недійсним у частині судовим рішенням у справі №904/2552/15, яке набрало законної сили, то зустрічний позов у даній справі № 910/13603/18 судом задовольняється повністю - так як встановлення судом, що Договір укладений всупереч Закону, має наслідком визнання його недійсним судом у решті положень, які залишались чинними після набридання законної сили рішення у справі №904/2552/15, і таким чином, внаслідок прийняття судом даного рішення, Договір є недійсним повністю, так як визнані недійсними усі його положення.".

Слід зазначити, що і рішення у справі № 904/2552/15, і рішення у справі № 910/13603/18, були прийняті після набрання законної сили рішенням у справі № 60/158-08, тобто після 28.03.2016.

Так, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, подання Міністерством оборони України зустрічної позовної заяви у справі № 910/13603/18, свідчить про те, що сторонами однаково тлумачили природу договору, у зв`язку із чим, Міністерством зазначений договір визнано недійсним саме як оспорюваний правочин, що, зокрема, й зумовило відмову у задоволенні позову у стягненні заборгованості за поставлене обладнання у справі № 910/13603/18.

Колегія суддів вказує на те, що принципом правової визначеності (певності), є загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наявність судового рішення у справі № 904/2552/15, яким визнано недійсним договір, який до цього визнано нікчемним у справі № 60/158-08, створило для ТОВ "Райвел" обставини, за яких останній перебував у юридичній невизначеності, що ускладнило позивачу з`ясування змісту права та можливість скористатись цим правом у даному випадку.

Як вбачається із дій як позивача, так і відповідача, договір залишався чинним в частині поставки медичного обладнання, а тому право на витребування майна з підстав недійсності не виникало. Зазначене також вбачається і з мотивувальної частини рішення у справі № 910/13603/18.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача з листом від 25.11.2019 № б/н про повернення майна, отриманого за договором, а при неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість.

Однак, Міністерство листом від 22.01.2020 № 510/8/500 повідомило, що майно за договором набуло статусу військового майна, передача якого за вимогою суб`єктів господарювання не передбачена.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, безпідставно не береться до уваги лист позивача від 04.03.2019 (а.с. 28, т. І), в якому позивачем зазначено про те, зустрічний позов Міністерства оборони України і Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" з додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті від 16.08.2007, 06.07.2007, 08.10.2007, 01.08.2008, 06.10.2008, і оскільки вказане рішення набрало чинності і внаслідок його прийняття договір визнано недійсним повністю, у тому числі щодо товарних поставок з боку ТОВ "ПМП "Райвел" на користь Міністерства оборони України, запропоновано останньому з`ясувати та повідомити позивачу про наявність та місцезнаходження товарно-матеріальних цінностей, які були прийняті Міністерством оборони України на підставі актів прийому-передачі медичного обладнання та відповідних накладних за 2007-2008 роки на виконання вказаного договору.

Зазначений лист, який зокрема, поданий в межах позовної давності по застосуванню наслідків нікчемного правочину, спрямований на з`ясування інформації щодо майна та на захист своїх прав щодо повернення спірного майна.

Так, нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого.

Натомість відповідач, посилаючись при розгляді справи № 910/4905/20 на те, що правочин визнано нікчемним, у листі від 22.01.2020 № 510/8/500, як на обставину, яка слугує підставою для відмови у поверненні майна, отриманого за договором № 1 від 27.03.2007, зазначив про те, що майно, яке вказано у договорі № 1 від 27.03.2007 (з додатками), відповідно до Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та керівних документів набуло статусу майна і зазначеним Законом України передача військового майна за вимогою суб`єктів господарювання на цей час не передбачена, у зв`язку із чим, в Міністерстві оборони України відсутні законодавчі підстави для задоволення вимоги про повернення майна за договором № 1 від 27.03.2007.

Також, як вбачається із договору № 1 від 27.03.2007, він погоджений Заступниками Міністра оборони України В.І. Марі, М.І. Нещадимом, Директором Департаменту фінансів Міністерства оборони України І.Ю. Марко, Директором Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України В.І. Ільченко.

Крім того, у договорі міститься напис, що зміст документу вимогам чинного законодавства відповідає, негативних правових наслідків реалізації положень документу, у тому числі порушень законодавства, що можуть створити передумови для нанесення економічних збитків державі не прогнозується.

Протягом строку виконання Договору двома різними Міністрами оборони України у відповідний час видавались довіреності з повноваженнями директору Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України здійснювати виконання дій, пов`язаних з виконанням Договору (30.05.2007 за підписом Міністра оборони України А.С. Гриценко та 26.06.2008 за підписом Міністра оборони України Ю.І. Єханурова).

Отже, укладаючи та виконуючи договір, позивач покладався на перелічені вище запевнення з боку відповідача, в особі його посадових осіб, в т.ч. вищих державних посадовців, про законність положень договору та наявність у відповідача всіх необхідних повноважень.

Крім цього, законність договору неодноразово підтверджувалась державними контролюючими органами, зокрема Актом контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України від 28.04.2009 № 234, Актом Головного контрольно-ревізійного управління України від 22.05.2009 №08-12/855 (ці обставини встановлювались у справі № 50/740-11/78).

Слід зазначити, що відповідач, зазначаючи при розгляді справи № 910/4905/20 про нікчемність правочину, яка встановлена у рішенні № 60/158-08, звертається із зустрічною позовною заявою у справі № 910/13603/18, в якій зазначено, що укладений із позивачем договір № 1 від 27.03.2007 містить елементи інвестиційного договору та договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим останній укладений всупереч Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти", тобто, позивачем та відповідачем однаково тлумачили правову природу договору, тому цей договір за позовом органів державної власності (в тому числі відповідача у справі) окремо був визнаний недійсним (як оспорюваний правочин), що, зокрема, й зумовило відмову у задоволенні позову у стягненні заборгованості за поставлене обладнання у справі № 910/13603/18.

Принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - "не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці". Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Принцип venire contra factum proprium є вираженням доктрини загального права equitable estoppel. У системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду наголошує на тому, що відповідачем не вчинялось жодних дій, як державної установи, яка зобов`язана дотримуватись захисту інтересів держави, які свідчать про застосування наслідків нікчемного правочину, а саме: повернення грошових коштів у розмірі 13 411 715,02 грн, які були стягнуті з відповідача за судовим рішенням у справі № 50/740-11/78, на виконання договору № 1 від 27.03.2007.

Дослідивши матеріали та обставини справи, доводи як позивача, так і відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність у діях відповідача ознак суперечливої поведінки у реалізації права на оспорювання договору та заперечення таких обставин при вирішенні спору про застосування наслідків недійсності договору.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що "Res judicata" - правова доктрина, що походить із римського права і означає остаточність рішення суду, яке набрало законної сили.

Поняття "res judicata" вживається двояко: для позначення принципу, який конкретизується у правилах про юридичні наслідки остаточного судового рішення, прийнятого в одному провадженні, для інших проваджень; а також для позначення остаточного судового рішення, яке виходить за межі суто того процесу, у якому його прийнято, тобто встановлює правову визначеність для сторін і, відповідно, може створювати згадані вище наслідки в інших судових провадженнях.

Отже, саме після набрання законної сили рішенням у справі № 910/13603/18, яким було усунуто колізії між різними судовими рішеннями, позивач звернувся з вимогою до відповідача про повернення медичного обладнання в порядку реституції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про наявність в діях відповідача суперечливої поведінки, яка у сукупності з наявністю суперечливих судових рішень у справі № 60/158-08, у справі № 904/2552/15 та у справі № 910/13603/18, створила для позивача правову невизначеність, що ускладнило позивачу з`ясування змісту права та можливість скористатись цим правом, натомість позивач отримав правову визначеність щодо порядку та способу захисту свого порушеного права лише після судового рішення у справі № 910/13603/18, яке на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням обставин конкретної, даної справи № 910/4905/20 та принципу "res judicata", є кінцевим щодо встановлення обставин недійсності даного правочину - договору № 1 від 27.03.2007.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем заявлено позов у справі № 910/4905/20 саме із вимогою застосування наслідків недійсного правочину, з урахуванням судового рішення у справі № 910/13603/18, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позовна давність за зверненням із вказаним позовом, предметом якого є відшкодування вартості майна, що було одержано відповідачем за договором, визнаним недійсним (реституція), не пропущена, оскільки рішення у справі № 910/13603/18 набрало законної сили 28.02.2019, позовна давність за вимогами по застосуванням наслідків недійсного правочину, сплинула б 01.03.2022 (без урахування положень про карантин).

Враховуючи викладене, оцінивши матеріали справи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на наявність як суперечливої поведінки в діях відповідача, так і наявність суперечливих судових рішень, дійшла висновку про те, що позовна заява з вимогами про застосування наслідків недійсного правочину, а саме: відшкодування вартості майна, що було одержано відповідачем за договором, визнаним недійсним (реституція), з урахуванням обставин конкретної справи, є такою, що подана у межах позовної давності.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача, враховуючи приписи частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, 104 357 034,98 грн, як вартості майна, яке було передано за укладеним між сторонами спору договором, який в подальшому було визнано недійсним в судовому порядку.

Посилання скаржника на те, що Європейський суд з прав людини вказує на те, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування чи притягнення до відповідальності зі спливом встановленого періоду після вчинення правопорушення, оцінюється судом критично, оскільки зазначене стосується фізичної особи - правопорушника, і ніяким чином не може бути застосовано до однієї із основних державних установ.

На переконання колегії суддів, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Будь-яке обмеження права власності має здійснюватися з дотриманням справедливого балансу і забезпечувати розумне відношення пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою (справа "Сколло проти Італії" (Scollo v. Italy).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Водночас, відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вказане вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини стосовно перебігу позовної давності у даній справі, у редакції цієї постанови.

Таким чином, з огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 104 357 034,98 грн, апеляційна скарга Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 задоволенню не підлягає. Резолютивна частина рішення господарського суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а мотивувальна частина рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 стосовно перебігу позовної давності у даній справі, підлягає зміні, у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 залишити без задоволення.

2. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 залишити без змін.

3. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

4. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

5. Справу № 910/4905/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 12.09.2023.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко