ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2023 р. Справа№ 910/9577/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Сабалдаш О.В.

за участі представників сторін згідно з протоколом судового засідання від 03.08.2023

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 (повний текст складено та підписано 14.04.2023)

у справі № 910/9577/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури

в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до 1) Міністерства енергетики України

2) Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -Запорізька обласна державна адміністрація

про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження пам??яткою архітектури

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури (далі - позивач та/або прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) звернувся до Господарського суду міста Києва з вимогами до Міністерства енергетики України (далі - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (далі - відповідач-2 та/або ПАТ "Запоріжжяобленерго"), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Запорізької обласної державної адміністрації (далі - Запорізька ОДА) про:

- усунення перешкод власнику - ФДМУ у користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго"" (далі - спірний наказ та/або наказ № 115), яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" у частині невключення до пункту 14 акта вказаної пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, як об`єкта, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу;

- припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, майстерні інв. № 1.20053 - приміщення № 1 під літ. "А-2" загальною площею 503,8 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, контролерів інв. № 1.70010 - приміщення № 2 під літ. "А-2" загальною площею 648 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- зобов`язання ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73 (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) державі в особі ФДМУ.

Позовні вимоги із посиланнями, зокрема, на положення статей 178, 391, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 17 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - УРСР) від 13.07.1978 № 3600-IX "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", Закону України від 08.06.2000 № 1805-III "Про охорону культурної спадщини", Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону України від 30.03.1995 № 64/95-ВР), обґрунтовані тим, що всі пам`ятки культурної спадщини, які становлять національну, культурну та історичну цінність, не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 ЦК України належать до об`єктів, обмежених в обороті, вилучених з обороту.

На думку прокурора, з 1992 та на час прийняття спірного наказу (03.07.1995) законодавчо закріплено заборону на приватизацію об`єкта нерухомості - "Будинок першої теплоелектростанції" як національної, культурної та історичної цінності України. Право приватної власності на "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, порушує вимоги частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР), яка встановлює заборону на приватизацію пам`яток історії та культури, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність для всього суспільства.

Додатково прокурор наголошував, що згідно із Законом України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР) не підлягали приватизації національні культурні та історичні цінності України, а тому з 1992 року на спірний об`єкт законодавчо закріплена заборона на приватизацію. Згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 14.04.1987 № 138 "Про додаткове взяття під охорону держави пам`яток архітектури і містобудування" "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова, 73, взято на державний облік як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення. Питання щодо її віднесення до пам`яток республіканського значення позивачем не порушувалося, тому посилання ПАТ "Запоріжжяобленерго" на законодавство, яке регулює правовідносини щодо віднесення об`єктів культурної спадщини до пам`яток республіканського (національного) значення, є необґрунтованим. Пам`ятка архітектури "Будинок першої теплоелектростанції" продовжує бути зареєстрована за відповідачем-2, чим порушено права його законного володільця, держави в особі ФДМУ на реалізацію усіх правомочностей власника. Відповідне порушення триває, позов є негаторним, а тому може бути заявлений впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця.

Короткий зміст заперечень проти позову та пояснень

Міністерство енергетики України проти задоволення позову заперечувало, посилаючись на те, що за даними Державного реєстру прав на нерухоме майно стосовно спірної пам`ятки архітектури та містобудування проведено реєстраційні дії щодо державної реєстрації на праві приватної власності за ПАТ "Запоріжжяобленерго", у зв`язку з чим права позивача порушені не були.

Запорізькою ОДА надані пояснення у справі, в яких зазначено, що спірному об`єкту нерухомості статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення надано у 1987 році відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури". У подальшому Верховною Радою України прийнято Закон України від 23.09.2008 № 574-VI "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації", яким затверджено відповідний перелік, до якого включено "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73.

ПАТ "Запоріжжяобленерго" в обгрунтування заперечень на позов посилалось на те, що спірний об`єкт був відсутній у списку пам`ятників мистецтва, історії та археології республіканського значення, у переліку об`єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, та у списку пам`ятників архітектури УРСР, що перебувають під охороною держави. В подальшому більш як через 10 років спірна пам`ятка місцевого значення внесена до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації згідно із Законом України від 23.09.2008 № 574-VI "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації". Проте, на думку відповідача-2, спірний об`єкт внесений до зазначеного Закону помилково. ПАТ "Запоріжжяобленерго" стверджує, що на пам`ятку місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" законодавчої заборони на приватизацію не існувало, оскільки вона не була віднесена до об`єктів національного культурного надбання, національних культурних та історичних цінностей України. До Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка місцевого значення була внесена в 2010 році на підставі наказу Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10. ПАТ "Запоріжжяобленерго" також заявлено про застосування позовної давності, оскільки про існування спірного наказу позивачу відомо ще з 1995 року, а про державну реєстрацію спірного об`єкта Запорізька обласна прокуратура могла бути обізнана ще у квітні 2006, коли було здійснено державну реєстрацію прав власності на пам`ятку місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73.

Також, під час нового розгляду справи, відповідач-2 в обгрунтуванян заперечень проти позову додатково посилався на те, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" було набуто право власності на спірне нерухоме майно у 1995 році внаслідок внесення такого майна до статутного фонду відповідача-2 в процесі корпоратизації державних підприємств і право власності на нерухоме майно "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 відповідач-2 набув відповідно до статті 21 Закону України "Про право власності" (в чинній на той момент редакції), а не внаслідок приватизації державного майна відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств". Відповідач-2 також зазначає про те, що ПАТ "Запоріжжяобленерго", як власник спірного нерухомого майна, володіло та користувалось цим майном з 1995 року і дотепер. При цьому, наголошує на тому, що оскільки Фондом державного майна України не доведено факт володіння об`єктом "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, то і позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження пам`яткою архітектури, які за своєю правовою природою є негаторним позовом, заявлено безпідставно.

Крім того, відповідачем-2 заявлено про застосування строків позовної давності з посиланням на приписи 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України.

Рух справи

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2021 № 910/9577/21 (суддя Шкурдова Л. М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 (Яковлєв М. Л. - головуючий, судді Чорногуз М. Г., Куксов В. В.) позов задоволено повністю; усунено перешкоди власнику - ФДМУ у користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.95 № 115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго", яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" у частині невключення до пункту 14 акта вказаної пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, як об`єкта, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу; припинено право приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, майстерні інв. № 1.20053 - приміщення № 1 під літ. "А-2", загальною площею 503,8 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); припинено право приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля контролерів інв. № 1.70010 - приміщення № 2 під літ. "А-2", загальною площею 648 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); зобов`язано ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (літ. А-2, інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) державі в особі ФДМУ.

Судове рішення із посиланнями, зокрема, на положення частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР) мотивоване тим, що всі пам`ятки культурної спадщини становлять національну культурну та історичну цінність, не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною.

Отже, з 1992 року (часу прийняття Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств") та станом на 03.07.1995 законодавчо закріплено заборону на приватизацію об`єкта нерухомості - "Будинок першої теплоелектростанції" як національної культурної та історичної цінності України.

Оскільки на території Запорізької області, серед іншого, згідно із законом не підлягає приватизації "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (Поштова), 73, то така пам`ятка не може перебувати у приватній власності, а власником такого майна може бути лише держава або територіальна громада.

Посилаючись на положення статті 391, 393 ЦК України, а також ураховуючи встановлені Законом України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР) законодавчі заборони на приватизацію пам`яток, суди дійшли висновку про можливість задоволення позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування пункту 1 спірного наказу, яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу в частині невключення пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (Поштова), 73, до пункту 14 акта, яким визначено перелік об`єктів, які підлягають виключенню з вартості цілісного майнового комплексу.

Суди також зазначили, що з метою поновлення в повному обсязі прав держави на спірні об`єкти нерухомості при одночасному визнанні незаконним в частині пункту 1 наказу № 115, одночасному припиненню підлягає право приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на них.

Права держави як власника на реалізацію усіх правомочностей щодо вказаної пам`ятки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути пам`ятку архітектури "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73, державі в особі ФДМУ.

Щодо заяви про застосування позовної давності суди зазначили, що негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірної пам`ятки щодо користування і розпорядження нею, може бути заявлений продовж всього часу тривання відповідного порушення.

При цьому власник майна може вимагати усунення порушення його права, у тому числі, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади, договори або інші правочини тощо та вимагаючи повернути таке майно.

Ураховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, оскільки пам`ятка архітектури "Будинок першої теплоелектростанції", розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (Поштова), 73, продовжує бути зареєстрована за ПАТ "Запоріжжяобленерго", чим порушено права держави в особі ФДМУ як власника цього майна, відповідне порушення триває, а тому суди дійшли висновку, що зазначений позов заявлено в межах позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 19.07.2022, рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2022 у справі № 910/9577/21 скасовані, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

- висновки судів попередніх інстанцій із посиланнями лише на положення частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР) стосовно того, що спірний об`єкт нерухомості на час ухвалення спірного наказу мав спеціальний правовий титул, оскільки за своїми характеристиками належав до об`єктів, виключених з цивільного обороту, є помилковими. При цьому такі помилкові висновки щодо застосування судами попередніх інстанцій положень частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР) призвели до прийняття неправильних та передчасних по суті рішення та постанови і є достатньою підставою для їх скасування;

- поклавши в основу судових рішень помилкові висновки щодо застосування положень частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР) із визначенням заборони приватизації об`єкта ("Будинок першої теплоелектростанції") на час ухвалення спірного наказу, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою таке;

- згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань;

- за змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу;

- таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право;

- при цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково;

- захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України;

- статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним;

- отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення;

- з цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб;

- у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення;

- гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування;

- відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону;

- згідно із частиною 1 статті 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні;

- водночас за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном;

- у розумінні положень наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом;

- звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем повинна бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю;

- підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном;

- однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами;

- подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 (провадження № 12-26гс19) та у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 914/1623/17, від 26.05.2020 у справі № 906/656/19 та від 03.06.2020 у справі № 916/1666/18;

- питання щодо розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння;

- отже, у цій справі обставини щодо наявності або відсутності у ФДМУ володіння спірним майном підлягають дослідженню судом з огляду на визначену процесуальним законом компетенцію та виходячи з предмета та підстави позову цієї справи, чого судами попередніх інстанцій зроблено не було;

- ураховуючи викладене, висновок судів обох інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог є передчасним, доводи позивача, покладені в основу підстав позову та заперечення відповідача, не були розглянуті судами обох інстанцій, і висновки про наявність підстав для задоволення позову зроблені судами без спростування відповідних аргументів сторін, однак вказані порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж перегляду справи судом касаційної інстанції;

- зокрема, судами не були встановлені підстави, які фактично стали підґрунтям для реєстрації права власності відповідача-2 на спірне майно. Крім цього, судами попередніх інстанцій не встановлені обставини корпоратизації відповідача-2 та правові наслідки передання майна ПАТ "Запоріжжяобленерго" в результаті корпоратизації;

- ураховуючи викладене та беручи до уваги передбачені ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів у даній справі підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим Верховний Суд не формулює висновок з підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме щодо застосування положень Закону України від 23.09.2008 № 574-VI "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" та Указу № 210/93.

Додатково суд касаційної інстанції зазначив, що:

- суди попередніх інстанцій у цій справі з урахуванням положень статей 73, 74, 76- 79, 86 ГПК України дослідили долучені сторонами до матеріалів справи докази з наданням їм відповідної належної правової оцінки та встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору;

- ґрунтування щодо недопустимості доказів касаційна скарга не містить, а доводи скаржника щодо неправомірності отримання прокурором доказів у цій справі від інших осіб, ніж ФДМУ, є безпідставними, оскільки як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру". Цією статтею визначено, що у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Відповідно до статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ні прокурором, ні позивачем під час розгляду справи належними засобами доказування не доведено факт набуття ПАТ "Запоріжжяобленерго" права власності на "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, з порушенням вимог частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", оскільки оспорюваний наказ Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 №115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" на підставі якого відповідачем-2 набуто у власність спірне нерухоме майна, прийнятий на виконання Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств" і відповідно майно набуто в процесі корпоратизації державного підприємства, та факт наявності у володінні Фонду державного майна України спірного нерухомого майна, суд першої інстанції прийшов до висновку про невірно обраний спосіб захисту та відсутність достатніх правових підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115, усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження пам`яткою архітектури, припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 та зобов`язання ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути майно державі в особі ФДМУ, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури 08.05.2023 (згідно поштового трекера на конверті) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21 про відмову у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, судом першої інстанції не були враховані наступні обставини:

- з урахуванням приписів Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних підприємств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їх статутного фонду;

- на виконання Указу Президента України від 04.04.1995 № 282/95 «Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України» наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115 створено Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Запоріжжяобленерго» (у подальшому ВАТ «Запоріжжяобленерго», на теперішній час ПАТ «Запоріжжяобленерго») шляхом перетворення Виробничого енергетичного об`єднання «Дніпроенерго». Засновником ДАЕК «Запоріжжяобленерго» була держава в особі Міністерства енергетики та електрифікації України;

- серед майна, яке увійшло до статутного капіталу ДАЕК «Запоріжжяобленерго», були й об`єкти нерухомості, які формують спірну пам`ятку;

- у подальшому, продовжуючи виконання Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 щодо приватизаційних процесів відносно компанії, Фондом державного майна України прийнято рішення щодо приватизації корпоратизованих об`єктів, зокрема, ДАЕК «Запоріжжяобленерго» (наказ Фонду державного майна України № 24 - ДПК від 31.10.1996);

- рішення про приватизацію ДАЕК «Запоріжжяобленерго» Фондом державного майна України прийнято виключно на підставі оцінки цілісного майнового комплексу акціонерної компанії, саме відносно її статутного фонду, сформованого внаслідок її корпоратизації Міністерством енергетики та електрифікації України;

- відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до вичерпного переліку способів приватизації державного майна належали: продаж об`єктів приватизації та незавершеного будівництва на аукціоні, за конкурсом, в тому числі з виключеним застосуванням майнових сертифікатів, вільно конвертованої валюти; продаж часток (акцій паїв) у майні підприємств на аукціоні, за конкурсом, на фондовій біржі та іншими способами, що передбачають конкуренцію покупців; викуп майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації; викупу об`єктів малої приватизації товариствами покупців, створеними працівниками цих об`єктів;

- за Законом України «Про приватизацію державного майна», передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного підприємства, не є способом його приватизації;

- передача майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного підприємства, не є рішенням власника, яке б давало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства;

- корпоратизацією є зміна організаційно-правової форми без відчуження на користь фізичних або юридичних осіб з державної власності майна, яка є лише передумовою для подальшої його приватизації, переданого державою до їх статутного фонду;

- рішення власника щодо реорганізації підприємства державної форми власності шляхом його перетворення у публічне акціонерне товариство, 100% акцій якого належать державі, та рішення власника щодо приватизації майна державної форми власності не є одним і тим же актом. А тому в результаті процесу перетворення підприємства не може відбуватися зміна правового режиму державного майна;

- отже, проведення корпоратизації державного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

- майно, передане державою до статутного фонду державного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу акцій), є державною власністю.

- корпоратизація з одночасною передачею майна в статутний капітал новоствореного акціонерного товариства не є (на відміну від приватизації) тією обставиною, з якою законодавець пов`язує беззаперечну зміну форми власності на майно з державної у приватну;

- приватизація, з якою може бути пов`язаний перехід права власності з державної у приватну, в подальшому унеможливлена прийняттям 23.09.2008 Закону України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», чинним наразі, до якого включено спірну пам`ятку архітектури;

- саме протиправні подальші дії відповідача 2 з реєстрації приватної власності на спірний об`єкт призвели до його юридичного вибуття з державної власності;

- при поданні позову прокурором долучено Витяг № 10390757 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від І3.04.2006 з реєстрацією форми власності на спірне нерухоме майно «державна корпоративна», а тому при первинному здійсненні державної реєстрації права на відповідну нерухомість держава в особі державного реєстратора засвідчила, що майно внаслідок процедури корпоратизації товариства не вибуло з власності держави;

- з метою упередження безконтрольної передачі пам`яток у приватну власність, здійснення низки охоронних заходів щодо таких об`єктів саме на державному рівні, збереження їх автентичності та культурної цінності Верховною Радою України 01.02.2005 прийнято Закон України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», яким заборонено приватизацію пам`яток культурної спадщини (незважаючи на їх різновиди) до затвердження Верховною Радою України переліку пам`яток, які не підлягають приватизації (незалежно від їх виду, статусу та рівня обліку);

- на виконання вимог ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» Верховною Радою України 23.09.2008 прийнято Закон України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», яким затверджено відповідний перелік, і згідно з цим переліком на території Запорізької області, серед іншого, не підлягає приватизації «Будинок першої теплоелектростанції», розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (Поштова), 73, отже, законодавець, закріплюючи вказану заборону, вважав, що указана пам`ятка не може перебувати у приватній власності, а власником такого майна є лише держава;

- вже після прийняття 23.09.2008 Закону України «Про охорону культурної спадщини», Відповідачем 2 вчинено дії з державної реєстрації 08.01.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про його право на спірні об`єкти як об`єкти вже як «приватна власність», а підставою для реєстрації права власності на об`єкти нерухомості за вказаною адресою за ПАТ «Запоріжжяобленерго» стали: наказ Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115, а також Перелік нерухомого майна, виданий 01.06.1995 Міністерством енергетики та електрифікації України;

- зважаючи на попередні висновки Верховного Суду, до завершення процедури приватизації, майно, включене до статутного капіталу акціонерного товариства в процесі корпоратизації, мало залишатись у державній власності. Оскільки приватизація спірного майна в принципі заборонена законом, перехід його у приватну власність неможливий взагалі, навіть внаслідок процедури приватизації;

- у зв`язку з викладеним держава весь час перебування спірного майна в статутному капіталі товариства вважала його своєю державною власністю. Про це свідчить як запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006 з реєстрацією форми власності на спірне нерухоме майно «державна корпоративна», так і прийняття в 2008 році вищевказаного Закону України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», яким до відповідного переліку включено «Будинок першої теплоелектростанції», розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (Поштова), 73;

- таким чином, держава в особі ФДМУ могла дізнатись про таке порушення свого права виключно з 08.01.2020, з дати державної реєстрації права власності за відповідачем 2.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

27.06.2023 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 - Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" надійшов відзив, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду в силу приписів ст. ст. 119, 263 ГПК України, і у якому відповідач-2 вказував на обґрунтованості рішення суду першої інстанції та необхідності залишення його без змін.

Так, відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що:

- Верховним Судом у постанові від 19.07.2022 по справі №910/9577/21 викладено висновок, що на час прийняття спірного наказу (03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус об`єкта пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення та не мав статусу об`єкта загальнодержавного значення. Підсумовуючи наведене, з урахуванням положень частин 2, 3 статті 5 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XIІ "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 30.03.1995 № 64/95-ВР), Закону №2796-11 та Декрету № 26-92 Верховний Суд дійшов висновку, що на час ухвалення спірного наказу жодних обмежень щодо приватизації спірного об`єкта ("Будинок першої теплоелектростанції") не існувало;

- оскільки позовні вимоги Запорізької обласної прокуратури грунтуються на наявності заборони на приватизацію спірного об`єкту нерухомості як пам`ятки місцевого значення, а в цій частині позовних вимог Верховним Судом вказано на їх безпідставність і невідповідність законодавству, всі інші обставини справи мають похідне значення і не свідчать про наявність підстав для задоволення заявленого позову.

Також, відповідач-2 зазначав, що аргумент апеляційної скарги про те, що проведення корпоратизації державного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності - є помилковим. На переконання відповідача-2, вказаний довод скаржника суперечить самій суті корпоратизації, яка полягає у передачі майна до статутного фонду в обмін на корпоративні права, і суперечить закону, зокрема статті 21 Закону України "Про власність" (в чинній на той момент редакції). Позиція ж Запорізької обласної прокуратури про набуття права власності на майно акціонерним товариством лише на підставі подальшої приватизації фактично свідчить про порушення процесу приватизації Фондом державного майна України, який сам є позивачем по цій справі.

Крім того, відповідач-2 зазначав, що Закон України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" не містить правової норми про його застосування його до відносин, які відбулися до його прийняття, не містить норм про зміну форми власності пам`яток на державну або комунальну, або норми щодо повернення пам`яток у державну власність. Внесення Законом України від 23 вересня 2008 року № 574-УІ об`єкту нерухомості - пам`ятки місцевого значення, до "Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації", не змінює форму власності такого спірного майна з приватної на державну. Оскільки станом на дату прийняття Закону України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" (2008 рік) право власності вже належало ПАТ "Запоріжжяобленерго" більше десяти років (з 1995 року), єдиним допустимим можливим наслідком прийняття вказаного закону є виключно припинення такого права власності у випадках, встановлених статтею 346 Цивільного кодексу України, і на підставах, передбачених Главою 25 "Припинення права власності" Цивільного кодексу України.

Додатково відповідач-2 вказував, що за наведених вище обставин та наявних в матеріалах справи доказів, судом першої інстанції встановлено, що фактичне володіння та користування спірним об`єктом здійснюється саме ПАТ "Запоріжжяобленерго" та відсутність у Фонду державного майна України у володінні спірного майна, що свідчить про відсутність підстав для подання в інтересах останнього негаторного позову.

Зазначені обставини свідчать, що, оскільки ПАТ "Запоріжжяобленерго" з 1995 року відкрито володіє і користується нерухомим майном, відсутні підстави вважати поданий прокурором позов негаторним. з посиланням на статтю 391 Цивільного кодексу України, як нормативне обгрунтування цих позовних вимог.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/9577/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9577/21. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21.

24.05.2023 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Разом з тим, головуючий суддя Тищенко О.В. перебувала у відрядженні з 17.05.2023 по 02.06.2023 та у відпустці - 05.06.2023. Питання пов`язані з рухом апеляційної скарги вирішується після виходу судді з відпустки (06.06.2023).

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному з 06.06.2023, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.06.2023 у справі № 910/9577/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 прийнято апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Станік С.Р., поновлено Заступнику керівника Запорізької обласної прокуратури пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановлено учасникам справи процесуальні строки на подання відзивів, заяв та клопотань. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.06.2023.

27.06.2023 на адресу суду надійшло клопотання від Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про проведення усіх судових засідань у справі № 910/9577/21 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 розгляд справи відкладено на 03.08.2023.

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 03.08.2023 з`явився прокурор та представник відповідача-2 - Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Позивач - Фонд державного майна України, відповідач-1 - Міністерство енергетики України та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Запорізька обласна державна адміністрація в судове засідання 03.08.2023 представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема засобами поштового зв`язку та засобами електронного зв`язку.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача-1 у встановлений строк не надходив, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки про дату та місце розгляду справи учасники спору повідомлялись належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому неявка представників відповідача-1, як і неподання відзиву на апеляційну скаргу, а також неявка представників позивача та третьої особи - не є перешкодою для розгляду справи.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників відповідача-1, позивача та третьої особи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Прокурор (скаржник) в судовому засіданні 03.08.2023 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 03.08.2023 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 22.12.1982 № 580 "Про впорядкування Списку пам`ятників місцевого значення" "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, взятий на державний облік (охоронний номер 1203).

Відповідно до рішенням виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 14.04.1987 № 138 "Про додаткове взяття під охорону держави пам`яток архітектури і містобудування" "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова, 73, взято під охорону держави як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення, що підтверджується інформацією Запорізької ОДА від 04.02.2021 №00583/08-46.

Згідно з інформацією Міністерства культури та інформаційної політики України від 02.02.2021 №1009/6.11.2 "Будинок першої теплоелектростанції" згідно з наказом Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10 "Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичних ареалів та занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка архітектури та містобудування, історії місцевого значення.

Відповідно до відомостей Запорізької ОДА від 19.03.2021 №02272/08-46 "Будинок першої теплоелектростанції" на вул. Горького, 73 у м. Запоріжжі згідно із схематичним планом технічного паспорта, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" від 06.06.2014 №49956/81386, позначений літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053.

Право приватної власності на спірний об`єкт зареєстровано 08.01.2020 за ПАТ "Запоріжжяобленерго" згідно з даними Державного реєстру прав на нерухоме майно відносно вказаної пам`ятки архітектури та містобудування, історії з інвентарними номерами 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єкта нерухомого майна 101 та 101 відповідно.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, а також перевірено судом апеляційної інстанції, згідно з Указом Президента України №210/93 від 15.06.1993 розпочався процес корпоратизації державних підприємств - перетворення державних підприємств у відкриті акціонерні товариства.

Також, згідно з наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 №115 Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Запоріжжяобленерго" (станом на сьогодні - ПАТ "Запоріжжяобленерго") створено на базі Виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго".

Пунктом 1 наказу №115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" затверджено акт оцінки цілісного майнового комплексу виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" та пунктом 2 засновано на базі вказаного об`єднання Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Запоріжжяобленерго".

Відповідно до акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" вартість цілісного майнового комплексу становить 4 484 000 млн крб. До акта додано Перелік майна, яке передано в процесі корпоратизації згідно з Указом Президента України №210/93 від 15.06.1993 у статутний фонд ВАТ "Запоріжжяобленерго" станом на 01.06.1995.

Пунктом 14 акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу визначено вилучену вартість майна на суму 843 453 млн крб, у тому числі державного житлового фонду на суму 843453 млн крб.

Таким чином, розмір майна, яке не увійшло в статутний капітал Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго", сформовано за рахунок об`єктів державного житлового фонду на суму 843453 млн крб.

Водночас до пункту 14 Переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, не внесено пам`ятку архітектури "Будинок першої теплоелектростанції", розташовану за адресою: м.Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73, інвентарні номери 1.70010 та 1.20053.

Наказом Фонду державного майна України від 31.10.1996 №24-ДПК прийнято рішення щодо приватизації корпоратизованих об`єктів, зокрема, Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго", який триває і дотепер.

При цьому, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 №36-р, яким затверджено перелік об`єктів великої приватизації, до об`єктів великої приватизації віднесено також пакет акцій у статутному фонді ПАТ "Запоріжжяобленерго". Вказаним розпорядженням до повноважень ФДМУ включено обов`язки щодо забезпечення виставлення на продаж об`єктів державної власності, зазначених у переліку.

Прокурор у позові вказував, саме внаслідок того, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" оформило право приватної власності на "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, усупереч встановленій у статті 5 Закону України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону України від 15.02.1995 № 64/95-ВР) забороні на приватизацію,він в особі уповноваженого органу звернувся до суду з даним позовом про:

- усунення перешкоди власнику - ФДМУ у користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 №115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" (далі - спірний наказ та/або наказ №115), яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" у частині невключення до пункту 14 акта вказаної пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, як об`єкта, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу;

- припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, майстерні інв. №1.20053 - приміщення № 1 під літ. "А-2" загальною площею 503,8 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, контролерів інв. №1.70010 - приміщення № 2 під літ. "А-2" загальною площею 648 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- зобов`язання ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73 (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) державі в особі ФДМУ.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені Законом.

Стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави, у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, чинним законодавством визначено дві умови, за обов`язкової наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді:

порушення або загроза порушення інтересів держави та

не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 вказані міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону №1697-VII.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

В цьому контексті в сфері правовідносин власності важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на об`єкти в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України статті 14, 19 Конституції України).

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності (п. 43). Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч.1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (ч.3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1-3 ч.4). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (ч.7).

Як вказував прокурор у позові, у спірних правовідносинах неправомірне, всупереч встановленим заборонам, його використання без належних правових підстав призводить до нефективного управління цим об`єктом, без врахування його особливостей як пам`єятки культурної спадщини. При цьому, прокурор вказував, що виходячи з приписів статуту ПАТ "Запоріжжяобленерго" (п.п. 9.1-9.3, п. 9.6, п. 4.5, п. 4.10, п. 5.1 (10), у відповідача-2 не існує жодних перешкод у розпорядженні пам`яткою культурної спадщини держави на власний розсуд.Крім того, відповідним майном гарантуються і вимоги кредиторів, а також права акціонерів у разі ліквідації товариства. Прокурор наголошував, що повернення пам`ятки державі забезпечить належне утримання і використання цієї культурної спадщини саме з боку держави та недопущення зловживань щодо неї, а відтак, і можливу безконтрольну реконструкцію, руйнування чи знищення; унеможливить протиправне, безконтрольне з боку держави подальше її відчуження. Таке повернення відповідає принципам верховенства Закону, історичним вимогам та державним інтересам. Наявність інтересу держави в цих правовідносинах чітко та послідовно спостерігається упродовж всього часу існування цього історичного надбання українського народу, про що свідчить описана в позові послідовна державницька політика щодо прийняття низки Законів з метою збереження споруди в державній власності. Зазначене беззаперечно свідчить про необхідність захисту порушених державних інтересів. Поряд із державним інтересом наявний також і суспільний, який полягає в охороні та збереженні культурних пам`яток для нинішнього і майбутніх поколінь.

Зокрема, прокурор зазначав, що у спірних правовідносинах повноваження власника державного майна - пам`ятки архітектури «Будинок першої теплоелектростанції», яка розташована за адресою: м. Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73, реалізує саме Фонд державного майна України згідно п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 4 Законом України «Про Фонд державного майна України», якими передбачено, що до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема, 1) реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; 2) організація виконання Конституції та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, інших актів законодавства та здійснення контролю за їх виконанням; 3) управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій; товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери його управління, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України; 5) здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Крім того, прокурор вказував, що з моменту включення пам`ятки архітектури «Будинок першої теплоелектростанції», яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, до складу статутного фонду товариства (1995 рік), центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності (Фондом державного майна) не вжито належних заходів, спрямованих на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури, що виникли внаслідок протиправної поведінки відповідачів, скасування незаконної державної реєстрації права власності та повернення об`єкта нерухомого майна у державну власність.

Так, відповідно до інформації Фонду державного майна від 11.02.2021 № 10-33-2755, наданої на запит обласної прокуратури від 25.01.2021 № 15/4-31 вих-21), матеріали справи з корпоратизації ПАТ «Запоріжжяобленерго» (у тому числі, оспорений у позові наказ № 115 від 03.07.1995, наведені у позові Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу, Перелік майна, що увійшло до статутного фонду ДАЕК «Запоріжжяобленерго» в процесі корпоратизації тощо) у 1996 році передані Міністерством енергетики та електрифікації України до Фонду державного майна України з метою продажу акцій та зберігаються в архіві Фонду. Фонд вважає відсутніми порушення прав держави, заходи до відновлення інтересів держави не вживалися. Отже, уповноваженому державою на управління спірним нерухомим майном органу - Фонду державного майна України про обставини невключения пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення «Будинок першої теплоелектростанції», яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, відомо з 1996 року. Обласна прокуратура у вищевказаному листі від 25.01.2021 № 15/4-31 вих-21, а також у листах від 10.03.2021 за № 15/4-133 вих-21 та від 12.04.2021 № 15/4-167 вих-21 на виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» ґрунтовано інформувала Фонд державного майна України про викладені обставини та з`ясовувала позицію щодо подальшого вжиття заходів на захист інтересів держави. Указані обставини беззаперечно підтверджують тривалу (з 1996 року) обізнаність Фонду державного майна України, про порушення інтересів держави. Проте заходи щодо повернення майна у державну власність до теперішнього часу Фондом не вжиті.

Прокурор у позові зазначав, що саме звернення компетентного органу до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури буде належним та ефективним способом захисту інтересів держави, що спрямований на реалізацію державою примусу щодо виконання вимог Конституції України. За загальним правилом, звернення суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічного права) з позовом до суб`єкта приватного права відбувається з метою ефективного захисту суспільних інтересів (охоронюваного законом інтересу).

У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.

Прокурор вказує, що враховуючи обставини щодо обізнаності Фонду державного майна України про порушення відповідачами інтересів держави, наявний визначений Конституцією України та Законом виключний випадок, який обґрунтовує представництво прокурором інтересів держави у даній справі.

Крім того, переглядаючи дану справу в касаційному порядку, Верховний Суд не знайшов порушень щодо суб`єктного складу в даній справі, зокрема, зазначивши, що питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру". Цією статтею визначено, що у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Відповідно до статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки предметом даного спору є усунення перешкод вланику шляхом визнання незаконнми та скасування відповідного оспорюваного наказу в частині невключення спірного об`єкту до переліку об`єктів, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу та припинення права власності та повернення спірного об`єкту державі в особі Фонду державного майна України, який в силу приписів п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 4 Законом України «Про Фонд державного майна України» уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, а тому прокурор правомірно звернувся до суду з вказаними вимогами.

Стосовно спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Частиною першою статті 178 Цивільного кодексу України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини другої ст. 178 Цивільного кодексу України, види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Отже, визнання об`єктів, що не можуть перебувати у користуванні, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті, є умовою дотримання конституційного режиму права користування на зазначені об`єкти.

Відповідно до статті 1 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", в редакції чинній на час постановлення "Будинку першої теплоелектростанції" на державний облік, пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.

Преамбула Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" проголошує пам`ятки історії та культури надбанням всього народу, що розкриває поняття культурних та історичних цінностей України в розумінні їх національної цінності, а також невід`ємною частиною світової культурної спадщини, внеском у розвиток світової цивілізації.

Нормами вказаного Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" усі пам`ятки історії та культури в залежності від конкретної цінності, яку вони несуть для суспільства та держави в цілому, розподілені на види: пам`ятки історії, пам`ятки археології, пам`ятки містобудування і архітектури, пам`ятки мистецтва, документальні пам`ятки.

З метою державного обліку та охорони Законом УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" усі пам`ятки історії та культури віднесені до трьох підвидів:

- загальносоюзного значення;

- республіканського значення;

- місцевого значення (стаття 17 Закону).

Як підтверджується наявними матеріалами справи, спірному об`єкту нерухомості надано статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення у 1987 році відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", чинного до 2000 року (до набрання чинності Законом України "Про охорону культурної спадщини").

В свою чергу, після прийняття та набрання чинності Законом України "Про охорону культурної спадщини", "Будинок першої теплоелектростанції" на підставі наказу Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 №58/0/16-10 включено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та йому надано статус пам`ятки архітектури та містобудування, історії.

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР), приватизація майна державних підприємств України - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

В абзаці 7 частини 2 статті 5 України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР) визначено, що приватизації не підлягають, зокрема, національні культурні та історичні цінності України, надра, водні ресурси та інші об`єкти права виключної власності народу України.

Отже, з урахуванням наведених приписів закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що нормами законодавства, чинними на час прийняття спірного наказу від 03.07.1995 № 115, встановлено заборону на приватизацію національних культурних та історичних цінностей України

При цьому, як обгрунтовано вказав суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, положення абзацу 7 частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР) не містили чіткого формулювання/визначення поняття "національних культурних та історичних цінностей України" із конкретизацію переліку таких об`єктів, а тому при визначенні об`єктів, приватизація яких заборонена відповідно до абзацу 7 частини 2 статті 5 Закону України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР), слід керуватися також положеннями частини 3 статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР), відповідно до яких перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України.

Законом України від 18.11.1992 №2796-ХІІ "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети у сфері законодавчого регулювання" (далі - Закон №2796-ХІІ) Верховна Рада України постановила делегувати Кабінету Міністрів України тимчасово, строком до 21 травня 1993 року, повноваження видавати декрети в сфері законодавчого регулювання з питань, передбачених пунктом 13 статті 97 Конституції України, щодо відносин власності, підприємницької діяльності, соціального і культурного розвитку, державної митної, науково-технічної політики, кредитно-фінансової системи, оподаткування, державної політики оплати праці і ціноутворення.

Зокрема, у наведений період часу Кабінетом Міністрів України в межах делегованих йому повноважень на підставі Закону України №2796-ХІІ було прийнято Декрет №26-92 «Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається» (далі - Декрет № 26-92).

У додатку № 1 до Декрету № 26-92 затверджено Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається.

У пункті 8 Додатку № 1 до Декрету № 26-92 включено об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення.

Як вбачається з матеріалів справи, і що вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 22.12.1982 №580 "Про впорядкування Списку пам`ятників місцевого значення" "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, взятий на державний облік (охоронний номер 1203).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 14.04.1987 № 138 "Про додаткове взяття під охорону держави пам`яток архітектури і містобудування" "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова, 73, взято під охорону держави як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення, що підтверджується інформацією Запорізької обласної державної адміністрації від 04.02.2021 № 00583/08-46.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, на час прийняття спірного наказу (№115 від 03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус об`єкта пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, а не загальнодержавного значення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням положень частин 2, 3 статті 5 Закону України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР), Закону №2796-ХІІ та Декрету №26-92 на час ухвалення спірного наказу обмежень щодо приватизації спірного об`єкта ("Будинок першої теплоелектростанції") не було прийнято, що спростовує доводи прокурора про те, що спірний об`єкт нерухомості на час ухвалення спірного наказу мав спеціальний правовий титул, так як за своїми характеристиками належав до об`єктів, виключених з цивільного обороту. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником (прокурором) в апеляційній скарзі.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про власність" (в редакції Закону, чинній на момент існування спірних відносин) право колективної власності виникає на підставі: добровільного об`єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об`єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, на дату прийняття спірного наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 №115 законодавством було встановлено декілька способів переходу права власності на державне майно, зокрема, шляхом корпоратизації та приватизації.

Так, пунктом 1 Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств" (в редакції від 22.01.1994) встановлено, що корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об`єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством, у відкриті акціонерні товариства.

При цьому, дія цього Указу не поширюється на підприємства, які не підлягають приватизації відповідно до законодавства, по яких прийняте рішення про приватизацію, а також на природні монополії та підприємства, які підпадають під дію Декрету Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 №51 "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" (крім підприємств Державного комітету України по рибному господарству і рибній промисловості) та Декрету Кабінету Міністрів України від 20.05.1993 №57 "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду".

Пунктом 8 зазначеного Указу встановлено, що засновники відкритих акціонерних товариств після прийняття рішення про їх приватизацію передають акції цих товариств державним органам приватизації в порядку, визначеному Міністерством фінансів України та Фондом державного майна України.

Отже, виходячи з приписів Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств" (в редакції від 22.01.1994), у процесі корпоратизації державне підприємство перетворюється у корпоративне, та за наслідками такого перетворення держава набуває корпоративні права в заміну переданому до статутного фонду майна.

В свою чергу, процедура корпоратизації визначає правовий механізм передачі державного майна до статутного капіталу товариства, і врегульована Указом Президента України від 15.06.1993 №210/93.

У даному випадку, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, на виконання Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств" Міністерством енергетики та електрифікації України прийнято оспорюваний наказ від 03.07.1995 №115, пунктом 1 якого затверджено Акт оцінки цілісного майнового комплексу виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" та пунктом 2 засновано на базі вказаного об`єднання Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Запоріжжяобленерго".

Пунктом 5 Наказу №115 від 13.07.1995 встановлено, що у зв`язку із створенням в процесі корпоратизації Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" на базі виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" останнє припиняє свою діяльність та вважати Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Запоріжжяобленерго" правонаступником виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" щодо відособлених підрозділів, розташованих на території Запорізької області, які увійшли до складу компанії.

Відповідно до пункту 6 Наказу №115 від 13.07.1995 комісії з корпоратизації виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" наказано розробити і подати Міністерству проект плану розміщення акцій Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго", в якому передбачити, що 100 відсотків акцій залишаються у державній власності, та припинити свою діяльність з моменту державної реєстрації компанії.

Наказом від 11.09.1996 №160 "Про передачу акцій Державної акціонерної енергопоетачальної компанії "Запоріжжяобленерго" документи Державної акціонерної компанії "Запоріжжяобленерго" передано Фонду державного майна України згідно з актом приймання-передачі акцій Державної акціонерної компанії "Запоріжжяобленерго від 04.10.1996.

В подальшому, згідно з наказом ФДМУ від 31.10.1996 №24 прийнято рішення щодо приватизації корпоратизованих об`єктів, зокрема, Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго".

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд апеляційної інстанції встановив, що право власності на "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м.Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, набуто відповідачем-2 внаслідок внесення такого майна до його статутного фонду в процесі корпоратизації підприємства, тобто у відповідності до статті 21 Закону України "Про власність" (в редакції Закону, чинній на момент існування спірних відносин) та Указу Президента від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств", а не шляхом набуття цього майна внаслідок приватизації державного майна відповідно до Закону України від 04.03.1992 №2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції Закону Україні від 15.02.1995 №64/95-ВР), а відтак порядок та підстави набуття відповідачем-2 права власності на спірне нерухоме майно не порушувало вимоги частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств". Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником (прокурором) в апеляційній скарзі.

Порядок переходу прав власності на державне майно за процедурою приватизації врегульовано, зокрема, Законом України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Приватизація є способом відчуження майна, що перебуває у державній власності, тобто відбувається вибуття майна з власності держави та перехід об`єкта власності до нового власника. Приватизація призводить до зміни власника майна та одночасно з цим повної втрати будь-яких майнових чи немайнових прав попереднього власника (держави) щодо приватизованого майна.

Згідно з Законом України "Про приватизацію майна державних підприємств", приватизація майна державних підприємств України - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

Отже, ключовою відмінністю корпоратизації та приватизації є те, що внаслідок корпоратизацїї майно передається новоствореному товариству у власність, а взамін у держави виникають корпоративні права щодо даного товариства. Держава залишає за собою можливість управління діяльністю товариства та отримання дивідендів від його діяльності.

Корпоратизація має на меті зміну організаційно-правової форми господарської діяльності і більш ефективне корпоративне управління.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, оспорюваний наказ Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 №115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" не є актом, прийнятим на виконання або у відповідності до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Таким чином, з урахуванням зазначених норм законодавства і встановлених обставин, доводи прокурора стсоовно необхідності застосування до правовідносин щодо створення Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" норми Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" - є необґрунтованими, оскільки вказані правовідносини врегульовані Указом Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" (в редакції від 22.01.1994).

В свою чергу, в подальшому рішення про приватизацію ДАЕК "Запоріжжяобленерго" Фондом державного майна України" прийнято виключно на підставі оцінки цілісного майнового комплексу акціонерної компанії, який включений до її статутного фонду, та сформованого внаслідок її корпоратизації Міністерством енергетики та електрифікації України.

Відтак, з урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до приписів статті 5 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", в даному випадку, об`єктом приватизації було не майно, яке належить ПАТ "Запоріжжяобленерго", а проведено приватизацію корпоративних прав - пакету акцій (часток) державної акціонерної компанії. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником (прокурором) в апеляційній скарзі.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем повинна бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №922/3166/20, від 03.04.2019 у справі №924/1220/17 та у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №906/656/19 та від 03.06.2020 у справі №916/1666/18 та від 28.07.2022 у справі №910/18694/15.

Питання щодо розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц. Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Отже, враховуючи предмет спору у даній справі, обставини щодо наявності або відсутності у Фонду державного майна України володіння спірним майном підлягають дослідженню з огляду на визначену процесуальним законом компетенцію та виходячи саме з предмета та підстав позову.

Матеріалами справи підтверджується, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" в якості власника майна "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, володіє і користується цим майно з 1995 року і на момент розгляду спору судами, що вбачається і зі змісту позовних вимог про повернення спірного об`єкту, а також змісту наявних у справі документів.

Відповідно до (мовою оригіналу) "Перечня имущества, которое передано в процессе корпоратизации согласно Указа Президента Украины №210/93 от 15.06.1993 г. в уставной фонд Открытого акционерного общества "Запорожьеоблэнерго" по состоянию на 01.06.1995 г." до статутного фонду ДАЕК "Запоріжжяобленерго", в наступному перейменовано у ПАТ "Запоріжжяобленерго" було передано серед іншого майна, два об`єкти: "Здание контролеров" інв. №1.70010 №з/п 537 і "Здание мастерской" інв.№1.20053 №з/п 607.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що наявними у справі належними доказами підтверджується, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" з 1995 року набуло права власності і протягом більш як двадцять п`ять років відкрито і за належних підстав володіє, користується, утримує нерухоме майно, яке держава в особі центрального органу виконавчої влади - Міністерства енергетики та електрифікації України, включила до його статутного фонду на відповідних правових підставах. При цьому, набуття в 1995 році права власності на спірне нерухоме майно ПАТ "Запоріжжяобленерго" підтвердило шляхом його державної реєстрації за ПАТ "Запоріжжяобленерго" в 2006 році, яка є обов`язковою з 2004 року.

Як вбачається з відомостей, розміщених у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, наявна інформація в розділі "Реєстрація права, здійснена до 01.01.2013" свідчить про проведення первинної державної реєстрації об`єкта нерухомості ще 13.04.2006.

Про дату реєстрації нерухомого майна саме 13.04.2006 свідчать Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10390757 від 13.04.2006 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10390883 від 13.04.2006, копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, а також відповідно до Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006, підставою виникнення права власності є наказ Міністерства енергетики та електрифікації України №115 від 03.07.1995 і Перелік майна.

Цивільний кодекс Української PCP і інші законодавчі норми, чинні на той момент, не містили норму про державну реєстрацію, яка з`явилася лише з прийняттям - Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (Затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за №157/6445) і в наступному з прийняттям Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року №1952-IV.

Відповідно до Листа Міністерства юстиції України №8822/1971-26-21/19.2.1 від 01.03.2021, який є додатком до позову, Запорізьку обласну прокуратуру було повідомлено на її запит про реєстрацію прав на перелік об`єктів власності за адресою м. Запоріжжя, вул. Поштова, 73 та зазначено, що підставою для реєстрації права власності за Публічним акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" стали документи, які були підставою для попередньої реєстрації на нерухоме майно - тобто, державним реєстратором перенесено записи до Державного реєстру прав з архівної складової частини Державного реєстру прав та не здійснювалася державна реєстрація переходу (відчуження) речових прав на нерухоме майно. Зазначений лист також свідчить про первинну реєстрацію права власності саме в 2006 році, яку лише перенесено в новий реєстр у 2020 році.

Отже, за наведених вище обставин та наявних в матеріалах справи доказів, судом апеляційної інстанції встановлено, що фактичне володіння та користування спірним об`єктом здійснюється саме ПАТ "Запоріжжяобленерго" та відсутність у Фонда державного майна України у володінні спірного майна, що свідчить про відсутність підстав для подання в інтересах останнього негаторного позову.

Зазначені обставини в сукупності свідчать про те, що оскільки ПАТ "Запоріжжяобленерго" з 1995 року відкрито володіє і користується нерухомим майном, відсутні обумовлені законом підстави вважати поданий прокурором позов негаторним, з посиланням на статтю 391 Цивільного кодексу України, як нормативне обґрунтування цих позовних вимог. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником (прокурором) в апеляційній скарзі.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, враховуючи те, що ні прокурором, ні позивачем під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, належними засобами доказування не доведено саме факт набуття ПАТ "Запоріжжяобленерго" права власності на "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, з порушенням вимог частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", оскільки оспорюваний наказ Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 №115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" на підставі якого відповідачем-2 набуто у власність спірне нерухоме майна, прийнятий на виконання Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств" і відповідно майно набуто в процесі корпоратизації державного підприємства, та не доведено і факт наявності у володінні Фонду державного майна України спірного нерухомого майна, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невірно обраний прокурором спосіб захисту та відсутність достатніх правових підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115, усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження пам`яткою архітектури, припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 та зобов`язання ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути майно державі в особі ФДМУ, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, під час розгляду спору судом першої інстанції, у відзиві на позовну заяву ПАТ "Запоріжжяобленерго" заявлено про застосування строків позовної давності.

Згідно із статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Порядок визначення початку перебігу позовної давності врегульовано статтею 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки судом апеляційної інстанції також було встановлено недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та відсутність порушення законних прав чи охоронюваних інтересів позивача, підстави для застосування строків позовної давності у даному випадку відсутні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про усунення перешкоди власнику - ФДМУ у користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго"" (далі - спірний наказ та/або наказ № 115), яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" у частині невключення до пункту 14 акта вказаної пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, як об`єкта, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу, припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, майстерні інв. № 1.20053 - приміщення № 1 під літ. "А-2" загальною площею 503,8 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, контролерів інв. № 1.70010 - приміщення № 2 під літ. "А-2" загальною площею 648 кв. м, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), зобов`язання ПАТ "Запоріжжяобленерго" повернути пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73 (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) державі в особі ФДМУ - не є законними та обґрунтованими, не були доведеною належними, допустимими та більш вірогідними доказами в сукупності, а тому задоволенню не підлягають.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час її розгляду в суді апеляційної інстанції, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо необгрунтованості позовних вимог прокурора.

Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника (прокурора) викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21, за наведених прокурором доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129,232-241,275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі № 910/9577/21 - залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

4. Матеріали справи № 910/5710/19 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена відповідно ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 06.09.2023 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

С.А. Гончаров