ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2023 р. Справа№ 910/20887/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Пономаренко В.М.;

від відповідача: Лисиця О.В.;

від третьої особи: Тетерятник О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року (повний текст рішення складено і підписано 21.03.2023 року)

у справі №910/20887/21 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

до Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 3" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Департамент комуналь ної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 1 119 884,99 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічні лікарня № 3" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа) про стягнення 1 119 884, 99 грн заборгованості, а саме: 819 884,99 грн майнової шкоди, яка складається з: 9 818,13 грн стягнення орендної плати за договором від 20.03.2015 року № 1833, 349 686,06 грн коштів за демонтоване та привласнене майно, 460 380,80 грн упущеної вигоди, а також 300 000,00 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані відключенням відповідачем позивача від мереж електропостачання об`єкту оренди за укладеним сторонами договором від 31.03.2016 № 18331 року, та, в подальшому, демонтовано, внаслідок чого позивачу було завдано збитків на суму 349 686,06 грн. Поряд з цим відповідач продовжував нараховувати позивачу орендну плату у розмірі 9818,13 грн, яку останній просить суд стягнути з відповідача. У зв`язку із вчиненням вищезазначених дій упущена вигода позивача становить 460 380,80 грн Крім того, діловій репутації позивача також була нанесена шкода, яка оцінюється в розмірі 300 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №910/20887/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №910/20887/21 скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника відповідач не є особою, яка має право власноруч «демонтувати», «монтувати», «будувати», «розбирати», «собрати» приміщення, які знаходяться на його балансі та особливо ті, які є чи були об`єктам оренди за якими орендар не повернув приміщення за актом приймання-передачі чи за яким суб`єкти державної виконавчої служби не провели виселення з приміщення на виконання судового рішення.

При цьому, скаржник наголосив, що надання припису про демонтаж приміщення «аптеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед», яке є окремою юридичною особою, та створення наказу на виконання припису є абсолютно незаконними та зухвалими діями як відповідача так й органів ДСНС.

Також за твердженням скаржника, договір оренди є продовженим, оскільки на його адресу не надходило заяв про відмову від продовження терміну дії договору.

Крім того, за твердженням скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не було надано доказів наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, наявної протиправної поведінки відповідачів.

Так, скаржник надав суду необхідні докази та рахунок підтверджений документально і логічно щодо розміру упущеної вигоди, акти щодо оцінки втраченого майна на об`єкті, які збігаються з тим, що надавав відповідач в своєму описі майна товариства після демонтажу аптеки.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 року апеляційну скаргу у справі №910/20887/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний Господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №910/20887/21 своєю ухвало від 26.04.2023 року.

17.05.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що позивач неналежним чином виконував свої обов`язки за договором оренди, з його боку була допущена заборгованість по орендній платі з квітня 2016 року. Заборгованість по орендній платі за договором оренди була стягнута з позивача за рішенням Господарського суду Київської області від 24.07.2019 року по справі №911/224/18, від 15.11.2019 року по справі №911/1763/19, яка до цього часу залишається несплаченою. Тому твердження позивача про те, що йому було завдано майнову шкоду у розмірі 9818,13 грн є неправдивим, оскільки не дивлячись на рішення суду останні не виконані, крім того позивач мав сплачувати орендні та інші платежі по фактичний день повернення приміщення не дивлячись навіть та те, що договір закінчився, бо фактично по 13 березня займав приміщення.

За вказаних обставин, з огляду на неналежне виконання позивачем його зобов`язання за договором у Київської міської ради були наявні законні підстави для прийняття такого рішення, оскільки правом на продовження договору оренди на новий термін наділений лише орендар, який належним чином виконував свої обов`язки.

Отже твердження скаржника, що договір нібито не закінчено є неправдивим та безпідставним бо договору про продовження не було укладено, а рахунки виставлялися за договором до моменту повернення приміщення - до 14.03.2019 року, бо саме 14.03.2019 року на виконання припису №61 від 15.02.2019 року було демонтовано приміщення, що безпідставно, незаконно та всупереч вимогам протипожежної безпеки займалось позивачем.

Водночас, представник відповідача наголосив, що ним не приймалось будь-яких рішень, не вчинялись дії, та не було допущено бездіяльності, які б впливали на права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед".

При цьому, за твердженням відповідача позивачем не було надано обґрунтування та правових підстав, які би підтверджували зобов`язання відповідача сплатити позивачу будь-яку з позовних вимог.

17.05.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи на вирішення якої поставити наступне питання: чи підтверджується документально майнові збитки Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» в розмірі 349686,06 грн, за втрачене майно, яке описано в комісійній оцінці завданих збитків Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамед» від 14.03.2019 року.

26.05.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідно до якої представник позивача, зокрема, зазначив, що законом та договором оренди не передбачено право відповідача застосовувати примус у вигляді демонтажу приміщення скаржника, переміщати майно скаржника, привласнювати та зберігати його.

Також за твердженням скаржника, предметом розгляду цієї справи є стягнення збитків, а не визнання договору продовженим. За будь яких умов відповідач не мав права демонтувати приміщення аптеки скаржника, оскільки не наділений повноваженнями з примусу, які в подібних відносинах покладені на органи державної виконавчої служби.

Крім того, скаржник наголосив, що внаслідок протиправної поведінки відповідача у вигляді демонтажу приміщення аптечного пункту скаржника, скаржник зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди від нездійснення своєї господарської діяльності, майнових збитків внаслідок демонтажу та подальшого привласнення майна товариства (аптечні меблі та інше майно встановлене актом комісії скаржника від 14.03.2019 року), а також було нанесено моральної шкоди у вигляді приниженої ділової репутації товариства.

30.08.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній, зокрема зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази висловлення заперечень проти користування приміщенням орендодавцем, які були висловлені в казаний проміжок часу та які були направлені на адресу товариства з доказами такого направлення.

Якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки, зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на таких самих умовах, що буди передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього. Аналогічна правова позиція є усталеною та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №904/1207/19, від 11.08.2021 року у справі №910/3213/20.

Так, представник позивача наголосив, що відбулося три автоматичні пролонгації строку дії договору та він мав діяти до 31.03.2021 року.

Крім того, представник позивача зазначив, що станом на сьогоднішній день відсутнє рішення суду щодо визнання договору припиненим чи яке б зобов`язувало позивача виселитись з приміщення за договором.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/3594/23 від 05.09.2023 року, у зв`язку перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/20887/21.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Північний апеляційний господарський суд прийняв до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №910/20887/21 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Коротун О.М. своєю ухвалою від 05.09.2023 року.

06.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача надійшло клопотання про залучення документів до матеріалів справи, відповідно до яких останній просив долучити до матеріалів справи копію заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «"Діамед" від 01.03.2021 року (вх.№499 від 05.03.2021 року) та копію заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" від 15.10.2019 року (вх.№1492 від 24.10.2019 року).

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, дійшла висновку про залишення його без розгляду, як таке, що подано із пропуском встановленого законом та судом строку.

Згідно ч. 2 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 267 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

За змістом ст. 262 Господарського процесуального кодексу України про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу; якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Водночас, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" було, зокрема, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, пояснень та клопотань - протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали. Попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи викладене та те, що клопотання про залучення документів до матеріалів справи подане з порушенням передбаченого процесуальним законом строку та без поважних обґрунтувань неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від відповідача, колегія суддів приходить до висновку про залишення зазначеного клопотання без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні 06.09.2023 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задоволенні, рішення господарського суду першої інстанції скасувати.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні 06.09.2023 року Північного апеляційного господарського суду заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача та просили відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду першої інстанції залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (орендар), Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавцем), та Київською міською клінічною лікарнею № 3 (підприємець - балансоутримувач) було укладено договір № 1833-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору від 20.03.2015 року № 1833 Про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду) (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 23.02.2016 року № 9 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, буд. 26, корп. № 2 для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки.

Вищезазначене приміщення використовувалось позивачем для здійснення господарської діяльності у вигляді роздрібної торгівлі лікарськими засобами та зареєстроване в реєстрі Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, як аптечний пункт №5.

Відповідно до п. 2.4 договору передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об`єкт. Власником об`єкта залишається територіальна громада міста Києва, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Згідно п.п. 3.12. договору у разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення обєкту оренди за актом приймання-передачі включно; закінчення строку дії договору не звільняє відповідача від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою у повному обсязі, враховуючи санкції, підприємству - балансоутримувачу.

Орендар зобов`язаний відповідно до вимог нормативно-правових актів з пожежної безпеки розробляти комплексні заходи щодо забезпечення пожежної безпеки об`єкта оренди. Забезпечувати додержання протипожежних вимог стандартів, норм, правил, а також виконання вимог приписів і постанов органів державного пожежного нагляду. Утримувати у справному стані засоби протипожежного захисту і зв`язку, пожежну техніку, обладнання та інвентар, не допускати їх використання не за призначенням. Проводити розслідування випадків пожеж та подавати підприємству - балансоутримувачу відповідні документи розслідування (п. 4.2.8. договору).

Ризик випадкової загибелі об`єкта несе підприємство - балансоутримувач (п. 6.4 договору).

Відповідно до п.п. 9.1, 9.7 договору останній є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 31.03.2016 року до 29.06.2017 року у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором . Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід`ємною частиною цього договору.

30.06.2017 року рішенням постійної комісії Київради з питань власності, оформленим протоколом №55 від 30.06.2017 року було продовжено оренду товариством приміщень за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, буд. 26, к.2, загальною площею 32,4 кв.м. для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки на 2 роки та 364 дні.

01.12.2017 року рішенням постійної комісії Київради з питань власності, оформленим протоколом №71 від 01.12.2017 року було скасовано рішення постійної комісії Київради з питань власності, оформленим протоколом №55 від 30.06.2017 року в частині продовження строку дії договору оренди нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Петра Запоріжця, буд. 26 к. 2 загальною площею 32,4 для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки.

На підставі протоколу №71 засідання постійної комісії Київради з питань власності від 01.12.2017 року Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом №062/05/20-242 від 11.01.2018 року та відповідно до п.п. 4.2.20 Договору просив ТОВ «Діамед» у десятиденний строк звільнити нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. П. Запорожця, 26, корпус №2, загальною площею 32,4 кв. м.

Листом від 17.01.2018 року №101 позивач звернувся до відповідача з проханням не пізніше 9 год. 00 хв. (за Київським часом) 22.01.2018 року звільнити нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. П. Запорожця, 26, корпус №2, та використовується для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки, загальною площею 32,4 кв.м за актом приймання-передачі. Акти в трьох примірниках було запропоновано у вищезазначений термін надіслати за адресою: вул. П. Запорожця, 26, м. Київ, 02125.

15.02.2019 року Дніпровським районним управлінням ГУ ДСНС України у м. Києві за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання Київської міської клінічної лікарні № 3 вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки було складено Акт.

15.02.2019 року на підставі вищезазначеного Акту було складено Припис №61 від 15.02.2019 року про усунення порушень вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки та зазначено, що з метою усунення виявлених під час перевірки порушень щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки вимагається вжити таких заходів: на підставі пунктів 2.37, 2.23 III ППБУ демонтувати приміщення аптеки Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед", що розташоване на шляхах евакуації першого поверху приймального відділення, оскільки орендоване приміщення на момент перевірки ускладнювало евакуацію людей з приміщення лікарні.

Як вбачається з вищевказаного припису, інспектором Дніпровського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві Комунальному некомерційному підприємству "Київська міська клінічна лікарня № 3" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було встановлено строк виконання порушень - 15.03.2019 року. 13.03.2019 року Комунальним некомерційним підприємством "Київська міська клінічна лікарня № 3" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до ст. 69 Кодексу Цивільного захисту України, ч. 8 ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, п. 48 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року №1051 було видано Наказ «Про звільнення території на шляхах евакуації першого поверху приймального відділення».

14.03.2019 року на виконання наказу Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 3" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 74 від 13.03.2019 року "Про звільнення території на шляхах евакуації першого поверху приймального відділення" який був виданий на виконання припису Дніпровського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві від 15.02.2019 року №19 було демонтовано приміщення аптеки Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі № 910/8565/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед» задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 01.12.2017 року, оформлене протоколом № 71 засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 01.12.2017 року в частині скасування рішення комісії від 30.06.2017 року протокол № 55 пункт 130 частини ІІ щодо продовження Товариству з обмеженою відповідальністю "Діамед" строку дії договору оренди нежитлових приміщень загальної площею 32, 4 кв. м. на вул. Петра Запорожця, 26, корпус № 2.

Щодо твердження скаржника, що договір оренди є продовженим, оскільки на його адресу не надходило заяв про відмову від продовження терміну дії договору, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зі змісту ст.ст. 759, 763, 764 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України, ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Листами №062/05/20-242 від 11.01.2018 року, №062/05/20-813 від 29.01.2018 року, №062/05/20-973 від 01.02.2018 року, №062/05/20-1919 від 28.02.2018 року (наявні в матеріалах справи), орендодавець - Департамент комунальної власності м. Києва неодноразово повідомляв позивача про закінчення терміну дії договору оренди та необхідності звільнення орендованого приміщення і повернення його підприємству - балансоутримувачу КМКЛ №3 по акту - приймання - передачі.

З огляду на викладене, колегія судів критично оцінює твердження скаржника, що відповідач не заперечував проти закінчення терміну дії договору.

При цьому, колегія суддів відзначає, що договору про продовження не було укладено, а рахунки виставлялися позивачу за договором до моменту демонтажу приміщення - 14.03.2019 року, у зв`язку з наявністю права на отримання плати до моменту фактичного повернення приміщення відповідачем, що додатково свідчить про не волевиявлення відповідача на продовження дії договору.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується скаржником, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" за спірним договором оренди існувала заборгованість за оренду приміщення, що підтверджується судовими рішенням від 24.07.2018 року по справі №911/224/18 та від 22.10.2019 року № 911/1763/19.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає до уваги твердження відповідача, що орендодавець не мав наміру продовжувати договірні відносини, а навпаки, висловив у встановлений законом спосіб свої заперечення проти поновлення договору оренди, що свідчить про те, що орендодавець відмовився від продовження дії договору на новий строк.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду викладену, зокрема, в постановах Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №904/1207/19, від 12.06.2018 року №911/2980, від 05.06.2018 року №904/7825/17, від 11.08.2021 року у справі №910/3213/20 є неприйнятними з огляду на те, що судові рішення у справах, на які посилався скаржник, хоча і прийняті із застосуванням ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", але за інших фактичних обставин, з урахуванням інших доказів, поданих сторонами, у залежності від оцінки яких і були прийняті судові рішення, а відтак відповідні доводи скаржника фактично спрямовані на перегляд та переоцінку обставин справи, встановлених судом першої інстанції. Взагалі правовідносини у справах справі №904/1207/19, від 12.06.2018 року №911/2980, від 05.06.2018 року №904/7825/17, від 11.08.2021 року у справі №910/3213/20 різняться за предметами правового регулювання, умовами застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), а також обґрунтуванням позовних вимог, а саме щодо порушених прав позивача та відсутності об`єкту оренди, що свідчить про неподібність наведених справ.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо недоведеності позивачем належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказами чинність спірного договору оренди на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Водночас, колегія суддів приймає, як належне твердження скаржника, що предметом розгляду цієї справи є стягнення збитків, а не визнання договору продовженим.

Так, за твердженням скаржника, останнім, зокрема, були понесені збитки у вигляді упущеної вигоди у зв`язку демонтажем приміщення аптеки.

Стягнення орендної плати відповідачем по справі №911/1763/19 за грудень 2018 року (з 07 по 31 грудня), січень 2019 року та лютий 2019 року є також завданням збитків товариству оскільки позивач був протиправно позбавлений можливості використовувати приміщення належним чином внаслідок відсутності постачання електроенергії відповідачем. Проте, орендна плата за використання приміщення була стягнута відповідачем по справі №911/1763/19 в розмірі 2795,33 грн за грудень, 3493,93 грн за січень 2019 року, 3528,87 грн за лютий 2019 року, а всього в розмірі 9818,13 грн.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовних вимог про стягнення майнових збитків, упущеної вигоди (недотриманого доходу) та нанесенні шкоди діловій репутації.

Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ст. 22 Цивільного кодексу України).

У п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 Господарського кодексу України).

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

1) протиправної поведінки особи (боржника);

2) збитків, заподіяних такою особою;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками;

4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.10.2018 року у справі №908/2261/17, від 31.07.2019 року у справі №910/15865/14, від 30.09.2021 року у справі №922/3928/20.

При цьому, протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 2 та ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності протиправної поведінки відповідачів, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками, понесеними позивачем, та розміру заявлених позивачем збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №750/8676/15-ц, постановах Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі №910/12204/17, від 16.06.2021 року у справі №910/14341/18.

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №127/16524/16-ц.

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 року у справі №908/2486/18, від 15.10.2020 року у справі №922/3669/19, від 16.06.2021 року у справі №910/14341/18).

При цьому, колегія суддів відзначає, що довідка доходу від продажу за 2018 рік від 13.12.2021 року, акт опису майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" при звільнені приміщення розташованого та 1 поверсі в корпусі № 2 КМКЛ № з від 14.03.2019 року та оцінка майна від 14.03.2018 року не є беззаперечними, належними та допустимими доказами понесення збитків, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням та/або пошкодженням речі та розміру доходів, які останній міг би реально одержати за звичайних обставин, а також шкоди завданої діловій репутації позивача.

Водночас, колегія суддів зауважує, що останні складені одноособово Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед".

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 Цивільного кодексу України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Ділова репутація має свою вартість (гудвіл) та є однією з складових ринкової вартості юридичної особи. Відповідно до п. 14.1.40 Податкового кодексу України гудвіл визначено як нематеріальний актив, вартість якого визначається як різниця між ринковою ціною та балансовою вартістю активів підприємства як цілісного майнового комплексу, що виникає в результаті використання кращих управлінських якостей, домінуючої позиції на ринку товарів, послуг, нових технологій тощо. При цьому поняття гудвілу та ділової репутації не є тотожними. Гудвіл, на відміну від ділової репутації, є активом, який має вартісне вираження та використовується у бухгалтерському і податковому обліку.

Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (ст. 94 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18

Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачем на їх спростування. Факт вчинення відповідачем протиправних дій, в результаті яких позивачу були завдані збитки не підтверджений матеріалами справи та ним спростований.

Щодо твердження скаржника, що надання припису про демонтаж приміщення «аптеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед», яке є окремою юридичною особою, та створення наказу на виконання припису є абсолютно незаконними та зухвалими діями як відповідача так й органів ДСНС, колегія суддів відзначає наступне.

Так, припис є похідним документом від акту, складеного за результатами проведеної перевірки у якому були зафіксовані порушення норм і правил пожежної безпеки Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 3".

Припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи контролюючого органу підприємцю щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо підприємця. Припис видається та підписується посадовою особою контролюючого органу, яка здійснювала перевірку.

Водночас, забезпечення пожежної безпеки суб`єкта господарювання покладається на власників та керівників таких суб`єктів господарювання відповідно до ч. 3 ст. 55 Кодекс цивільного захисту України.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва знаходиться справа №640/15679/20 за позовом Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві, третя особа: Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня №3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним скасування припису №61 від 15.02.2019 року в частині п. 21 щодо демонтажу приміщення аптеки Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед". Рішення по даній справі судом ще не прийнято.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що припис №61 від 15.02.2019 року вичерпав строки виконання, а тому його скасування не чинить ніяких наслідків, на чому також наголошував представник скаржника.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що представники сторін заперечували проти зупинення даної справи до розгляду адміністративним судом вищевказаної справи №640/15679/20.

Водночас, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції помилково в оскаржуваному рішенні зазначив про не оскарження вищевказаного припису, що в розумінні ст. 277 Господарського процесуального кодексу України не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення. Проте, це зумовлює суд до викладення мотивувальної частини в новій редакції.

Водночас, колегія суддів враховує посилання відповідача, що спірне приміщення на момент відповідної перевірки ускладнювало евакуацію людей з приміщення лікарні, наразі останнє використовується як шлях евакуації першого поверху приймального відділення та не було передано новому орендарю, що підтверджує добросовісність та законність поведінки відповідача.

Так, колегія суддів приймає до уваги, що скаржник не звертався до правоохоронних органів щодо незаконного на його думку демонтажу спірного об`єкту, що також свідчить про недоведеність неправомірності дій відповідача.

Оцінивши докази та посилання сторін колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність протиправної поведінки відповідача.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач неодноразово звертався до позивача з листами, зокрема, від 01.12.2020 року №2650, 18.02.2021 року №474, 26.04.2021 року №1271, від 07.06.2021 року №1674, від 08.07.2021 року №1895, від 04.08.2021 року №2076, від 30.08.2021 року №2188 (наявні в матеріалах справи) з проханням, зокрема, відрядити до Київської клінічної міської лікарні №3 уповноважену відповідно до чинного законодавства України особу Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед", якій надати право забрати речі вашого підприємства в нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. П. Запорожця, 26, корпус №2, для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки, загальною площею 32,4 кв.м. на підставі договору №1833-1, що не заперечується скаржником. Зазначене підтверджує недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та матеріальними втратами позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, позивачем не було доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказами наявність всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між ними) для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Твердження скаржника, що відповідач не є особою, яка має право власноруч «демонтувати», «монтувати», «будувати», «розбирати», «собрати» приміщення, які знаходяться на його балансі та особливо ті, які є чи були об`єктам оренди за якими орендар не повернув приміщення за актом приймання-передачі чи за яким суб`єкти державної виконавчої служби не провели виселення з приміщення на виконання судового рішення, не спростовує висновків суду, зокрема щодо відсутності всіх елементів складу правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування шкоди (збитків).

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати повноваження, передбачені ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України та змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення та з врахуванням норм ст. 269 Господарського процесуального кодексу України доповнити її мотивами викладеними в даній постанові.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №910/20887/21 задовольнити частково.

2. Мотивувальну частині рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №910/20887/21 змінити, викласти в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/20887/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 14.09.2023 року.