РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023Справа № 910/7731/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Ткаченко Вероніки Олександрівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГРАН-ТРЕЙД»

про стягнення 405 308,68 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Ткаченко Вероніки Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГРАН-ТРЕЙД» про стягнення 405 308,68 грн, обґрунтована неналежним виконанням відповідачем умов договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 12-23/Т-П від 01.01.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

29.06.2023 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7731/23, вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень, а також додаткових письмових доказів, клопотань, заяв, пояснень.

31.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

09.08.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2023 між ФОП Ткаченко Веронікою Олександрівною (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГРАН-ТРЕЙД» (замовник) було укладено договір № 12-23/Т-П перевезення вантажів автомобільним транспортом (надалі - Договір), за умовами п. 1.1. якого замовник доручає, а перевізник приймає на себе обов`язки від свого імені та за рахунок замовника здійснювати перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України (надалі - послуги).

Відповідно до п. 1.2. Договору маршрут руху, дата та час подачі транспортного засобу для навантаження та дата розвантаження, вид та найменування вантажу, заявленого до перевезення, пункти відправлення та призначення вантажу узгоджуються між перевізником та замовником при кожному замовленні на перевезення вантажу.

Вартість перевезення та порядок розрахунків узгоджуються сторонами за кожним окремим перевезенням (п. 3.2. Договору).

Згідно з пунктами 3.3., 3.4. Договору по закінченню виконання замовлення перевізник оформлює акти виконаних робіт, які підписуються уповноваженими представниками сторін та скріплюються печатками сторін, за наявності. Разом з актами виконаних робіт перевізник зобов`язується надати замовнику такі оригінали документів: рахунок-фактуру, ТТН. Другий примірник акту виконаних робіт після затвердження замовником повертається перевізнику.

В п. 3.5. Договору сторони узгодили, що оплата замовником послуг по перевезенню вантажу здійснюється: 100% у строк 5 календарних днів з моменту доставлення вантажу у пункт призначення та надання сканів документів на електронну пошту вказану в п. 7.5.

Відповідно до п. 4.6. Договору за недотримання строків сплати зазначених в п. 3.5. Договору, замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2023, а в частині взаєморозрахунків - до їхнього повного завершення (п. 7.2. Договору).

На виконання умов Договору, позивачем надано відповідачу послуги перевезення на загальну суму 1 459 306,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками актами надання послуг:

- № 31 від 28.02.2023 на суму 160 192,00 грн;

- № 30 від 28.02.2023 на суму 56 784,00 грн;

- № 29 від 27.02.2023 на суму 322 112,00 грн;

- № 25 від 06.02.2023 на суму 48 320,00 грн;

- № 21 від 07.02.2023 на суму 97 960,00 грн;

- № 24 від 09.02.2023 на суму 148 800,00 грн;

- № 26 від 16.02.2023 на суму 148 800,00 грн;

- № 27 від 17.02.2023 на суму 238 514,00 грн;

- № 28 від 21.02.2023 на суму 237 824,00 грн.

Позивачем відповідно до зазначених вище актів було виставлено відповідачу відповідні рахунки на оплату.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що за надані ним послуги за Договором відповідач розрахувався частково, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість у розмірі 350 000,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, за прострочення оплати наданих послуг позивачем нараховано до стягнення пеню у розмірі 45 715,25 грн, інфляційні втрати у розмірі 8 086,47 грн та 3% річних у розмірі 1 506,96 грн.

В заперечення проти заявлених позовних вимог відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що у період з 15.05.2023 по 13.07.2023 ним на виконання умов Договору на користь позивача було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 350 000,00 грн, на підтвердження чого надано платіжні інструкції № 6478 від 15.05.2023, № 6513 від 19.05.2023, № 2704 від 29.06.2023, № 2732 від 04.07.2023, № 2759 від 06.07.2023, № 2782 від 10.07.2023, № 2801 від 13.07.2023, у зв`язку з чим відповідач вказує про відсутність заборгованості перед позивачем за Договором. При цьому, із посиланням на низку обставин, що спричинили несвоєчасну сплату відповідачем заборгованості, останній просить зменшити заявлені позивачем штрафні санкції до 4662,95 грн.

Позивач, в свою чергу, у відповіді на відзив просить закрити провадження у справі стосовно позовної вимоги про стягнення основного боргу в сумі 350 000,00 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України та повернути позивачу судовий збір у відповідній частині. Щодо зменшення штрафних санкцій позивач заперечує, посилаючись на те, що обставина запровадження на території України воєнного стану виникла задовго до укладення Договору між сторонами, при цьому, така обставина має вплив як на відповідача, так і на позивача. Звернення позивача із даним позовом до суду відбулось саме внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до порушення майнових інтересів позивача, з огляду на що, за переконанням останнього, відсутні підстави для зменшення штрафних санкцій.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями глави 64 ЦК України та глави 32 ГК України.

Статтею 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, за період з 06.02.2023 по 28.02.2023 позивач надав, а відповідач прийняв послуги перевезення за Договором на загальну суму 1 459 306,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами відповідно до умов Договору актами надання послуг.

Позивач стверджує, що відповідачем було частково сплачено за надані послуги, в залишок несплаченої заборгованості складає 350 000,00 грн.

Разом з тим, як встановлено судом із поданих відповідачем до відзиву на позовну заяву доказів, останнім у період з 15.05.2023 по 13.07.2023 на виконання умов Договору було сплачено на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 350 000,00 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями:

- № 6478 від 15.05.2023 на суму 50 000,00 грн;

- № 6513 від 19.05.2023 на суму 50 000,00 грн;

- № 2704 від 29.06.2023 на суму 50 000,00 грн;

- № 2732 від 04.07.2023 на суму 50 000,00 грн;

- № 2759 від 06.07.2023 на суму 30 000,00 грн;

- № 2782 від 10.07.2023 на суму 40 000,00 грн;

- № 2801 від 13.07.2023 на суму 80 000,00 грн.

Таким чином, із наведеного вбачається, що до відкриття провадження у даній справі (відкрито провадження 05.07.2023) відповідачем було сплачено заборгованість перед позивачем у розмірі 200 000,00 грн, а після відкриття провадження у справі сплачено 150 000,00 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Враховуючи те, що грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн були перераховані відповідачем на користь позивача після відкриття провадження у даній справі, суд приходить до висновку щодо закриття провадження у справі № 910/7731/23 в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 150 000,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами у вказаній частині.

Заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості у розмірі 200 000,00 грн сплачена відповідачем до подачі позову, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог в означеній частині.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 45 715,25 грн, інфляційні втрати у розмірі 8 086,47 грн та 3% річних у розмірі 1 506,96 грн за загальний прострочення з 05.03.2023 по 12.05.2023, по актам надання послуг № 29 від 27.02.2023, № 30 від 28.02.2023, № 31 від 28.02.2023.

Щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 8 086,47 грн та 3% річних у розмірі 1 506,96 грн суд зазначає таке.

Пунктом 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та арифметично правильні, а тому підлягають задоволенню у заявлених позивачем розмірах, а саме: 8086,47 грн - інфляційні, 1 506,96 грн - 3% річних.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача сум пені у розмірі 45 715,25 грн слід зазначити таке.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з п. 4.6. Договору, за недотримання строків сплати зазначених в п. 3.5. Договору замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані на суму 45 327,52 грн у зв`язку з частковою помилковістю розрахунку.

Водночас, відповідач проти правильності здійснених позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних не заперечив, своїх контррозрахунків до суду не подав.

Однак, відповідач просить зменшити штрафні санкції до 4662,95 грн, обґрунтовуючи необхідність такого зменшення наявністю обставин, які спричинені воєнним станом на території України, що ускладнюють своєчасне виконання договірних зобов`язань; фактом повної оплати наявної перед позивачем заборгованості; недоведеністю позивачем завдання йому збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором та непропорційністю заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій наслідкам допущеного відповідачем порушення; ступенем виконання відповідачем зобов`язань, яка станом на момент відкриття провадження у справі становить 10,2% від загальної суми зобов`язань за Договором.

Позивач у відповіді на відзив проти зменшення штрафних санкцій заперечував, посилаючись на те, що розмір штрафних санкцій є значно меншим, аніж сума заборгованості, а посилання відповідача на ступінь виконання зобов`язань є не обґрунтованими. Також зазначив, що зобов`язання боржника по укладеному між сторонами Договору виникло після настання форс-мажорних обставин, підтверджених листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, а обставини воєнного стану стосуються обох сторін договору, а тому зменшення пені з огляду на обставини воєнного стану є необґрунтованим.

При вирішенні питання щодо викладеного у відзиві на позов відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій суд бере до уваги положення ч. 1 ст. 230 ГК України, відповідно до якого до штрафних санкцій віднесено неустойку, штраф, пеню, та не віднесено інфляційні нарахування та 3% річних, які не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у ст. 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України, щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Водночас, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, суд виходить із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, і враховує, що неустойка як засіб розумного стимулювання виконання основного грошового зобов`язання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Судом встановлено, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання з оплати основної заборгованості за Договором.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, що нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.

Враховуючи часткову оплату відповідачем боргу, з огляду на відсутність доказів понесення позивачем збитків та розмір заявленої до стягнення з відповідача пені, поведінку відповідача та вжиття ним заходів до виконання зобов`язання, а також загальні засади, встановлені ст. 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення заявленої позивачем пені на 50%. У зв`язку з цим, клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних сангкцій підлягає частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 22 663,76 грн (45 327,52 грн - 50%).

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

За положеннями п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи викладене та відповідне клопотання позивача, викладене у відповіді на відзив, суд дійшов висновку, що у зв`язку із закриттям провадження у частині позовних вимог про стягнення 150 000,00 грн боргу на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, позивачеві підлягає поверненню зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2250,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявлених сторонами до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокатів, суд зазначає таке.

Статтею 131-2 Конституції України унормовано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Частиною 1 ст. 124 ГПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Так, позивачем до заяви про усунення недоліків позовної заяви було долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого витрати на професійну правничу допомогу склали 25 000,00 грн.

Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн позивачем в матеріали справи надано: договір про надання професійної правничої допомоги № 20230504/2 від 04.05.2023, рахунок-фактуру № 04/05/1 від 04.05.2023 на суму 25 000,00 грн, квитанцію № 04/05/1 від 04.05.2023, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних АО «Партнери», ордер серії ВІ № 1151601 від 23.06.2021, яким підтверджуються повноваження адвоката Литвиненко А.І. із представництва інтересів ФОП Ткаченко В.О. у Господарському суді міста Києва, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2426 від 30.10.2018.

В свою чергу, відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн надано такі докази: договір про надання правової допомоги № 04/23 від 10.05.2023, акт надання послуг від 27.07.2023, копія ордеру серії ВВ № 1032421 від 05.07.2023.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Проаналізувавши зміст наданих сторонами договорів про надання професійної правничої допомоги, суд встановив, що в укладеному між АО «Партнери» та ФОП Ткаченко В.О. договорі № 20230504/2 від 04.05.2023 сторони передбачили фіксований розмір гонорару в розмірі 25 000,00 грн, який не залежить від обсягу виконаних адвокатом робіт (п. 4.2. договору № 20230504/2 від 04.05.2023).

Натомість, в укладеному між адвокатом Парчевським Владиславом Юрійовичем та ТОВ «Полігран-Трейд» договорі про надання правової допомоги від 10.05.2023 передбачено, що розмір гонорару орієнтовно складає 10 000,00 грн та остаточно визначається загальною сумою зазначеною в актах наданих послуг. Відповідно до акту наданих послуг від 27.07.2023 розмір наданої відповідачу правової допомоги склав 10 000,00 грн.

За змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

За змістом положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Так, відповідач у відзиві на позовну заяву просить зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір професійної правничої допомоги до 1000,00 грн.

Позивач, в свою чергу, у відповіді на відзив зазначає про відсутність підстав для покладення на нього понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, а також про відсутність підстав для зменшення заявленого позивачем до стягнення з відповідача розміру витрат на правничу допомогу.

Приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатами документів, їх значення для спору, враховуючи встановлені обставини справи, результати вирішення даного спору та відповідне клопотання відповідача про зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, з огляду на безпідставність заявлення 200 000,00 грн боргу та відмову у задоволенні позову у цій частині, суд, застосувавши критерії пропорційності і розумності, приходить до висновку, що вказаним критеріям відповідає сума, яка дорівнює пропорційно вимогам, в частині яких закрито провадження у справі у зв`язку зі сплатою відповідачем частини заборгованості та обґрунтованому розміру позовних вимог від попередньо заявлених позивачем до стягнення вартості таких судових витрат, що становить 12 640,00 грн.

Щодо вимоги відповідача про покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн, суд, застосувавши критерії пропорційності і розумності, приходить до висновку, що вказаним критеріям відповідає сума, яка дорівнює пропорційно відмовленій частині позову від попередньо заявлених відповідачем до стягнення вартості таких судових витрат, що становить 4940,00 грн.

Як встановлено у ч. 11 ст. 129 ГПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Виходячи із положень наведеної норми, з метою звільнення сторін від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, суд вважає за необхідне зарахувати вартість судових витрат, що підлягають стягненню з позивача у розмірі 4940,00 грн різницею зобов`язання сплати судових витрат відповідачем, у зв`язку з чим вартість судових витрат позивача становить 7700,00 грн, які і підлягають стягненню з відповідача.

З огляду на викладені обставини і наведені норми законодавства суд клопотання сторін задовольняє частково у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України "Про судовий збір", Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/7731/23 в частині позовних вимог Фізичної особи-підприємця Ткаченко Вероніки Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГРАН-ТРЕЙД» про стягнення 150 000,00 грн основного боргу.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГРАН-ТРЕЙД» (вул. Метрологічна, 42, секція 42/2, м. Київ, 03143; ідентифікаційний код 43462455) на користь Фізичної особи-підприємця Ткаченко Вероніки Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 22 663,76 грн пені, 8086,47 грн інфляційних втрат, 1 506,96 грн 3% річних, 7700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 823,75 грн судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Повернути Фізичній особі-підприємцю Ткаченко Вероніці Олександрівні ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень 00 коп., сплачений відповідно до платіжної інструкції № 94 від 12.05.2023.

6. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12.09.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко