ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2023 р. Справа№ 910/4003/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Сурикова І.А.;

від відповідача: Яців О.Р.,

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ)

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року

у справі № 910/4003/23 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія»

до Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ)

про стягнення 323 152, 09 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) про стягнення 323 152,09 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином свої грошові зобов`язання за договором про постачання електричної енергії споживачу № 100/1 від 22.03.2022.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 позов задоволено повністю. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» заборгованість у розмірі 323 152,09 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 847,28 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Квартирно-експлуатаційна частина (місто Київ) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 та ухвалити нове рішення суду, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції винесено рішення з допущенням невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначив, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути борг у сумі 323 152, 09 грн за період грудень 2023 року, натомість суд стягнув борг за грудень 2022 року.

Крім того, апелянт вказує, що на його поштову адресу зазначену в договорі, а саме: 04170, м. Київ, вул. Електриків, 33, акту приймання-передачі та рахунку визначених в п. 5.9.3 договору, не надходило. Вказана обставина виключає можливість здійснити оплату за електричну енергію, оскільки згідно умов договору, оплата електроенергії здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника на підставі рахунку та акту приймання-передачі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В. судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/4003/23 залишено без руху. Надано скаржнику строк, не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків апеляційної скарги, шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 7 270, 92 грн.

На виконання вищезазначеної ухвали суду, 28.06.2023 від Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжну інструкції №1030 від 21.06.2023 про сплату судового збору в сумі 7 270,92 грн. Отже, скаржником належним чином виконано вимоги ухвали суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) та призначено до розгляду на 30.08.2023.

18.07.2023 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема, позивач зазначив, що суд першої інстанції дослідивши всі матеріали справи в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що надані позивачем докази в підтвердження позовних вимог є більш вірогідними, ніж доводи наведені відповідачем в їх спростування, а тому заявлена позивачем вимога про стягнення боргу у сумі 323 152, 09 грн є правомірною та підлягає задоволенню повністю.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/3361/23 від 28.08.2023, у зв`язку перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4003/23.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 справу № 910/4003/23 прийнято до провадження вищезазначеним складом суду.

Представник позивача у судовому засіданні 30.08.2023 заперечував доводи апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.08.2023 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 22.03.2022 між Квартирно-експлуатаційною частиною (місто Київ) (надалі - споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (надалі - постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 100/1, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у власність споживача у 2022 році електричну енергію за кодом ДК 021-2015: 09310000-5, а споживач оплатити її вартість.

Період постачання електричної енергії: березень - грудень 2022 року (пункт 2.3. договору).

Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (пункт 5.8. договору).

Згідно з пунктом 5.9. договору оплата електроенергії здійснюється відповідачем виключно шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача на підставі рахунку та акту приймання-передачі в порядку передбаченому додатком № 2.

Відповідно до пункту 6.4.1. договору відповідач зобов`язався забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно умов договору.

Розділом 3 комерційної пропозиції (додаток № 2 до договору) передбачено, що оплата електричної енергії здійснюється відповідачем на підставі рахунків та актів прийому-передачі товарів, виставлених позивачем, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача в наступному порядку:

- плановий платіж до 10 числа розрахункового періоду в розмірі 100% вартості заявленої договірної величини споживання електричної енергії;

- остаточний розрахунок протягом 10 банківських днів (з можливістю відстрочити оплату на строк до 160 банківських днів) з дати отримання остаточного рахунку та акту за розрахунковий період за фактично спожиту електричну енергію відповідно до комерційного обліку.

Відповідно до розділу 4 комерційної пропозиції (додаток № 2 до договору) оригінали рахунків та актів на оплату електричної енергії виставляються та надсилаються рекомендованим листом на поштову адресу відповідача, кур`єром або вручаються особисто не пізніше 5-ти робочих днів до відповідного числа, що зазначене в розділі 3 комерційної пропозиції, на підставі заявлених відповідачем обсягів споживання електричної енергії.

Остаточний рахунок за розрахунковий період за спожиту електричну енергію та акт формується позивачем на підставі фактичних даних про обсяги в розрахунковому періоді і відповідної ціни і надаються відповідачу не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Відповідач зобов`язаний розглянути наданий позивачем акт за розрахунковий місяць та за відсутності зауважень підписати його не пізніше ніж 5 робочих днів з моменту отримання такого акта від позивача і повернути один примірник позивачу.

Згідно з розділом 5 комерційної пропозиції відповідач перераховує грошові кошти за послуги з передачі та розподілу електричної енергії через позивача на підставі актів наданих послуг.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначив, що відповідач у грудні 2022 року спожив електричну енергію у кількості 156 669 кВт*год у розмірі 846 728,22 грн, що підтверджується актом про прийняття-передавання товарної продукції від 31.12.2022 та рахунком № 100/1/12/1 від 09.01.2023. Даний акт підписаний лише позивачем.

Відповідачем частково погашено заборгованість за спожиту електричну енергію за спірний період у розмірі 523 576,13 грн.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною першою, другою статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тлумачення наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

У відповідності до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вище встановлено судом, розділом 4 комерційної пропозиції (додаток № 2 до договору) сторони погодили, що оригінали рахунків та актів на оплату електричної енергії виставляються та надсилаються рекомендованим листом на поштову адресу відповідача, кур`єром або вручаються особисто не пізніше 5-ти робочих днів до відповідного числа, що зазначене в розділі 3 комерційної пропозиції, на підставі заявлених відповідачем обсягів споживання електричної енергії.

З наданих суду доказів вбачається, що акт про прийняття-передавання товарної продукції від 31.12.2022 та рахунок № 100/1/12/1 від 09.01.2023 були направлені на електронну адресу відповідача: , а також за допомогою кур`єрської служби доставки "Нова пошта".

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що роздруківка з електронної пошти позивача не є належним доказом у справі. До того ж, експрес-накладна № 0840 не свідчить про направлення відповідачу акту прийняття-передавання товарної продукції та рахунку на оплату, оскільки позивач за допомогою кур`єрської служби доставки "Нова пошта" надсилав документи приватній особі у відділення № 102 за адресою: вул. Набережно-Рибальська дорога, 3, прим. 11, що є відмінною від адреси скаржника.

У справі, що розглядається спірним, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання обсягу (кількості) поставленого відповідачу товару за договором, його ціни, розміру оплати та як результат суми боргу за поставлений товар, стягнення якої є предметом даного позову.

Апеляційний суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Для з`ясування наведених питань, а відтак і правильного вирішення спору суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належало було дослідити умови укладеного між сторонами договору, якими опосередковувалися спірні правовідносини, зміст доказів наданих сторонами доказів на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для стягнення з відповідача як покупця заборгованості за договором.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У постанові від 21.06.2023 по справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний обіг». Водночас, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Так, з наданої позивачем роздруківки з електронної пошти вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» направило на електронну адресу - та акт за грудень 2022 року.

Як вбачається із тексту договору № 100/1 про постачання електричної енергії споживачу від 22.03.2022 електронною адресою відповідача - Квартирно-експлуатаційна частина (місто Київ) є .

Беручи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рахунок та акт прийняття-передавання товарної продукції за грудень 2022 року було направлено на адресу відповідача засобами електронного зв`язку.

Крім того, з наданої позивачем експрес-накладної № 0840 слідує, що дійсно документи були направлені за допомогою кур`єрської служби доставки "Нова пошта" приватній особі у відділення № 102 за адресою: вул. Набережно-Рибальська дорога, 3, прим. 11. Водночас, контактною особою отримувача вказан Харітонов Юрій Олександрович.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме листа Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) № 1068 від 19.12.2022, згідно якого останній прохав позивача надати акт за грудень місяць, виконавцем вказаного листа є Харитонов Юрій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Апеляційний суд оцінивши докази подані сторонами до матеріалів справи враховуючи принцип вірогідності, зважаючи на те, що відповідач не оспорює факт надання електричної енергії у визначеному позивачем у позовній заяві розмірі та її вартість, приходить до висновку, що обставини вказані позивачем у позовній заяві є більш вірогідними, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 323 152, 09 грн.

Щодо посилання апелянта, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, то апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці та обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Поряд з цим під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, в даному випадку, невірне зазначення позивачем у прохальній частині періоду заборгованості грудень 2023 року, тоді як в мотивувальній частині позову, в рахунку на оплату та акті прийняття-передавання товарної продукції зазначений період грудень 2022, не є зміною предмета позову і не є виходом за межі позовних вимог.

Згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ) на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі № 910/4003/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі № 910/4003/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі № 910/4003/23.

4. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

5. Матеріали справи №910/4003/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 06.09.2023