ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023м. ХарківСправа № 922/2516/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Жилсервіс Плюс", м.Харків
про стягнення 2 654 387,10 грн
за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області 13 червня 2023 року із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Жилсервіс Плюс" (надалі - Відповідач) борг у загальній сумі 2654387,10 грн (де: основний борг - 1 740 000,00 грн; пеня - 138 289,65 грн; 3% річних - 112 284,62 грн; інфляційні втрати - 663 812,85 грн), а також витрати по сплаті судового збору покласти на Відповідача.

Ухвалою від 10 серпня 2023 року суд постановив про: прийняття судом та долучено до матеріалів справи відповіді на відзив (вх. № 20206 від 31.07.2023); задоволення клопотання (вх. № 21179 від 09.08.2023) про розгляд справи без участі представника позивача; зазначено, що заяву (вх. № 19340 від 24.07.2023) про розстрочку боргу буде вирішено в кінцевому процесуальному документі, а також закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 24 серпня 2023 року о 11:30.

Розглянувши заяву (вх. №21890 від 16.08.2023) Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, суд дійшов до висновку про відмову у її задоволені, про що було постановлено відповідну ухвалу від 17.08.2023.

Суд своєю ухвалою від 24.08.2023 повідомив учасників справи про наступне: засідання у справі відбудеться 29 серпня 2023 року о(б) 11:00 год.

Представники сторін у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частинами 2, 3 статті 120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Радою суддів України (РСУ) 24 лютого 2022 року прийняла рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку рф», 02 березня 2022 року опубліковано рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, 04 березня 2022 видано наказ Голови Верховного Суду, згідно з яким встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи, а також з урахуванням яких керівництвом Господарського суду Харківської області тимчасово до усунення вищезазначених обставин встановлено певний порядок роботи та рекомендовано в усіх судових справах, у яких на дату початку збройної агресії були відкладені судові засідання, відкладати до часу нормалізації ситуації.

Цими рішеннями було звернути увагу усіх судів України, виходячи з поточної ситуації, у воєнний час, судам необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалися в регіоні, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, у випадку загрози здоров`ю, життю та безпеці відвідувачів та працівників суду здійснення судочинства певним судом може бути припинено до усунення обставин, які зумовили небезпеку. Громадянам роз`яснюється можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції. Якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може прибути в судове засідання суд може допустити участь такого учасника в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних.

У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом.

Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.

Також Суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлений судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, оскільки судом вчинені всі необхідні визначені процесуальним законом вимоги щодо повідомлення сторін, суд визнає, що Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, як того вимагають приписи ст.ст.120, 242 ГПК України, однак не скористався своїми правами на подання відзиву на позов та участь у судовому засіданні.

Оскільки явка в судове засідання представника Відповідача обов`язковою не визнавалася, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього за наявними в справі матеріалами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Крім того, господарський суд зазначає, що учасники процесу не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

З`ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд установив такі обставини.

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Жилсервіс плюс" (Відповідач) 26.10.2020 укладено договір № 20/21-7065-ТЕ-32 постачання природного газу (далі - Договір), де згідно умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 5 104 525,90 грн, що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, що надані згідно додатку 5 до цього позову.

Відповідно до пункту 5.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач зазначив, що оплату за переданий газ Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 5.1 Договору. Сума простроченого та несплаченого основного боргу Відповідача перед Позивачем за Договором складає 1 740 000,00 грн.

Як зазначено у позовній заяві, пунктом 8.2 Договору (з 01.12.2018 - пунктом 7.2 Договору в редакції Додаткової угоди від 30.11.2018 №4) визначено, що у разі прострочення Відповідачем оплати згідно п. 6.1 Договору, Відповідач зобов`язується сплатити Позивачу пеню у розмірі 15% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»: платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи несплачений основний борг Відповідача перед Позивачем за Договором, останнім було нараховано суму пені у розмірі 138 289,65 грн, 3% річних у розмірі 112 284,60грн, інфляційних витрат у розмірі 663 812,85 грн, у зв`язку з чим було подано позов до господарського суду.

24 липня 2023 року до суду Відповідач подав відзив на позовну заяву (вх. №19294), у якому зазначає, що не відмовляється від сплати основної заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 від 26.10.2020, проте не погоджується з заявленими позовними вимогами та просить суд задовольнити їх частково, шляхом відмовити Позивачу в частині стягнення основного боргу у сумі 16 095,21грн, звільнити від відповідальності за порушення виконання зобов`язання або зменшити розмір штрафних санкцій, нарахованих Позивачем. Також у наданому відзиві Відповідачем заявлено про надання розстрочки щодо сплати суми боргу на один календарний рік рівними частинами на 12 місяців.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що Позивачем не вірно здійснено розрахунок, оскільки ним, як Споживачем фактично сплачено за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 від 26.10.2020 суму у розмірі 3 380 621,11 грн, тобто сума основного боргу становить 1 723 904,79 грн, а не 1 740 000,00 грн, як зазначено в позовній заяві. Так, ознайомившись з розрахунком заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 постачання природного газу від 26.10.2020 Позивачем при зазначенні суми основного боргу до стягнення не врахований платіж Відповідача на загальну суму 16 095 (шістнадцять тисяч дев`яносто п`ять) грн. 21 коп., який було здійснено 17.12.2020, що підтверджується банківською випискою від 17.12.2020.

Стосовно наявної заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 від 26.10.2020 Відповідача зазначає, що вона існує з незалежних від нього причин, оскільки протягом багатьох років ТОВ «Жилсервіс Плюс» здійснює придбання природного газу для потреб дахових котельних багатоквартирних житлових будинків по пр. Науки, 45-Б та 45/3 у м. Харкові (далі Будинки), власниками яких є всі власники квартир в цих будинках виключно на користь та в інтересах мешканців Будинків, виключно без отримання прибутку та без такої мети. За вказаними адресами Будинки складаються з декількох 25-поверхових заселених житлових секцій. На цей час власники квартир цих Будинків не створили організаційно - правову модель (наприклад ОСМД) для самостійної закупівлі природного газу у зв`язку з чим ТОВ «Жилсервіс Плюс» до сьогодні вимушений нести витрати для належного та безпечного функціонування майна вказаних Будинків, а саме дахових котелень, якими вони обладнані.

ТОВ «Жилсервіс Плюс» задля забезпечення «енергетичної безпеки» будинку на добровільній основі без отримання прибутку (та без мети отримання прибутку) здійснює закупівлю природного газу для потреб опалення в Будинках на договірних засадах у НАК «Нафтогаз України» та несе інші витрати на користь мешканців Будинків, пов`язані з обслуговуванням дахової котельні, газової системи та системи опалення. Отже така «діяльність», що здійснює ТОВ «Жилсервіс Плюс» по закупівлі природного газу для потреб опалення в Будинках, за яку воно не отримує прибутку, а отримує виключно компенсацію (відшкодування) від власників квартир та нежитлових приміщень в Будинках фактично понесених витрат.

Тобто ТОВ «Жилсервіс Плюс» в надзвичайно складний економічний період виконує фактично «невдячну» соціальну функцію добровільно здійснює закупівлю газу та несе інші необхідні витрати для обслуговування котелень, лише згодом (із значним запізненням і не в повному обсязі) отримуючи компенсацію (відшкодування) таких витрат, адже нажаль наразі власники квартир та інших приміщень в Будинках не змогли організуватись та не створили належну організаційно-правову модель, за якої вони мали б змогу здійснювати закупівлю газу у НАК «Нафтогаз України».

Така вищевказана діяльність ТОВ «Жилсервіс Плюс» хоч і є «економічним самовбивством» для підприємства, але до вирішення власниками квартир та інших приміщень вказаного питання це вдається єдиним можливим варіантом для того, щоб підігрів квартир та інших приміщень Будинків все ж таки відбувався і не настало надзвичайно несприятливих наслідків для мешканців Будинку промерзання та руйнування комунікацій, небезпечний для життя та здоров`я температурний режим в квартирах тощо.

В іншому випадку ці чотири 25-поверхові секції залишаться в осінньо-зимовий період без обігріву, що зробить Будинки непридатними для проживання і більше 450 сімей фактично будуть позбавлені можливості проживання в своїх квартирах.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, ситуація з компенсацією (відшкодуванням) витрат, понесених ТОВ «Жилсервіс Плюс» на користь мешканців Будинків для закупівлі газу, ще більше ускладнилась та погіршилась. Більшість мешканців Будинків вимушено виїхали і фактично припинили здійснювати компенсацію (відшкодування) витрат.

Крім того, Відповідач у своєму відзиві посилається на низку судових рішень, які пройшли всі інстанції, що набрали законної сили, та де стосовно ТОВ «Жилсервіс Плюс» було встановлено обставини щодо обґрунтованої відсутності вини Відповідача щодо появи заборгованості перед Позивачем та суттєві (виключні) обставини, які підтверджують неможливість сплати одночасно (одним платежем) всієї суми заборгованості.

31 липня 2023 року до суду від Позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №20206), у якій заперечує щодо викладених обставин Відповідача. Позивач зазначає, що було укладено з Відповідачем відповідний договір, де було визначено чіткі строки та порядок проведення розрахунків між сторонами. Так. пунктом 5.1. Договору встановлено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Та у відповідності до чинного законодавства, сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, Позивач зазначив, що Відповідач безпідставно посилається на аргументи часткової сплати в основного боргу в розмірі 16 095,21грн від 17.12.2020 за Договором, оскільки з наданої Відповідачем банківської виписки вбачається, що така сплата була здійснена за постачання природного газу в листопаді 2020 зг.дог. №2021-7066-КП 32 від 26.10.2020, а предметом позову у справі №922/2516/23 є стягнення заборгованості по Договору №20/21-765-ТЕ-32 від 26.10.2020.

Крім того, Позивач заперечує проти зменшення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, оскільки Відповідач був обізнаний щодо наслідків таких порушень відповідно до умов Договору. Також, вважає, що Відповідачем не доведено підстав для задоволення клопотання про розстрочку виконання судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 205 ЦКУ правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто, виходячи з частини 2 статті 265 ГК України та предмету Договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем, а також враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та укладеним між ними Договором, який за своєю правовою природою є договір позики.

Статтею 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином враховуючи вищенаведені обставини, подані докази, суд зазначає, що Позивачем доведено наявність заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 постачання природного газу від 26.10.2020, де Відповідач не заперечує щодо такої наявності, проте вимога про стягнення основної заборгованості у розмірі 1 740 000,00 грн не спростовується доводами Відповідача щодо суми - 1 723 904,79грн, оскільки останній посилається на докази у вигляді витяг з банківської виписки (а.с. 103), де зазначена оплата за постачання природного газу в листопаді 2020 зг.дог. №2021-7066-КП 32 від 26.10.2020, проте предметом позову у справі №922/2516/23 є стягнення заборгованості по Договору №20/21-765-ТЕ-32 від 26.10.2020.

Отже, враховуючи доведеність обставин щодо наявної заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 постачання природного газу від 26.10.2020 у розмірі 1 740 000,00 грн, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглянувши вимогу про стягнення з Відповідача 138289,65 грн пені, суд зазначає наступне.

За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, з огляду на те, що Відповідач свої зобов`язання в частині оплати за отриманий природний газ поставлений Позивачем не виконав у встановлений договором строк, то відповідно перший вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

При цьому невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем отриманого природного газу) згідно ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.7.2. договору (а.с. 23), сторони погодили, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно пункту 5.1., 5.6 цього Договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми прострочення платежу за кожний день прострочення.

Додатковою угодою №7 від 26.03.2021 до Договору (а.с. 32) викладено пункт 7.2 Розділу 7. "Відповідальність Сторін" цього Договору у наступній редакції: "7.2. У разі прострочення Споживачем оплати згідно пункту 5.1., 5.6 цього Договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 13,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми прострочення платежу за кожний день прострочення."

За приписом статті 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців, якщо інше не встановлено законом або договором.

У п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування Позивачем пені, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов`язання, суд дійшов висновку, що розрахунок був зроблений з врахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та сума пені у розмірі 138 289,65 грн. є вірно розрахованою та такою, що підлягає задоволенню з урахуванням вищенаведеного.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 112 284,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 663 812,85 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 № 6-113цс14).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, ознайомившись із розрахунком Позивача, щодо нарахування заявлених з Відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат приходить до висновку, що дане нарахування несуперечить вимогам вищезазначених вимог законодавства.

За таких обставин, враховуючи наявність в матеріалах справи достатніх та достовірних доказів на підтвердження нарахованих вимог Позивача, стосовно позовних вимог сумі 2654387,10 грн (де: основний борг - 1 740 000,00 грн; пеня - 138 289,65 грн; 3% річних - 112 284,62 грн; інфляційні втрати - 663 812,85 грн), суд дійшов до висновку про стягнення, як належно обґрунтованого, такого, що не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню - суми основного боргу у розмірі 1 740 000,00 грн.

Стосовно інших нарахування, у розумінні ст. 625 ЦК України, а саме: пені - 138 289,65 грн; 3% річних - 112 284,62 грн; інфляційних втрат - 663 812,85 грн, суд не вбачає підстав для їх задоволення та присудження до стягнення, як наслідки того, що настали у разі невиконання цивільно-правових зобов`язань на загальних підставах.

Так, п. 18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, вбачається, що дія цього пункту поширюється на всі види кредитних позик і боргових зобов`язань, незважаючи на суб`єктний склад, тобто стосується і юридичних і фізичних осіб.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі Закон № 2189) регулюються відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Так, за вимогами статті 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Ціна послуги, порядок оплати послуги, права і обов`язки сторін, а також відповідальність сторін за порушення договору є істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги.

Тобто, нарахування та оплата житлово-комунальних послуг здійснюється виходячи з умов договору про надання відповідних послуг, укладеного між споживачем та виконавцем/управителем багатоквартирного будинку, та вимог чинного законодавства.

Суд зазначає, що стягнення заборгованості, нарахування громадянам штрафів чи пені за невчасну оплату комунальних послуг, а також припинення надання таких послуг в умовах воєнного стану передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (Постанова №206) (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/206-2022-%D0%BF#Text), що застосовується з 24 лютого 2022 року, якою всатновлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Також Верховною Радою України прийнято Закон № 2456, яким передбачено, що у період дії воєнного стану зупиняється вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги в територіальних громадах, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають чи перебували у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, або якщо стягнення за житлово-комунальні послуги здійснюється щодо нерухомого майна, яке є місцем постійного проживання такої фізичної особи і було знищено або пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій.

Крім того, суд звертає увагу, що ТОВ «Жилсервіс Плюс» здійснюючи діяльність по закупівля природного газу для потреб опалення та постачання гарячої води населенню, що також підтверджується умовами договору (п.1.2. Договору, а с. 18), за яку воно не отримує прибутку, а отримує виключно компенсацію (відшкодування) від власників квартир та нежитлових приміщень фактично понесених витрат.

Даний факт вже було встановлено попередніми судами: Господарським судом Харківської області в Ухвалі від 21.03.2019 по справі №922/1785/18; Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.09.2019 по справі №922/2191/19 (набрало законної сили 28.11.2019), залишеним в силі апеляційною і касаційною інстанціями. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 18.02.2020 по справі №922/2191/19 погодився з тим, що суди попередніх інстанцій прийшли до правильних висновків про наявність підстав для розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців рівними частинами з огляду на встановлені фактичні обставини справи: - важкий фінансовий стан ТОВ «Жилсервіс Плюс» та наявність конкретних та об`єктивних обставин, що унеможливлюють сплату одночасно всієї суми заборгованості; - що в ухвалі господарського суду Харківської області від 21.03.2019 у справі №922/1785/18 встановлено, що: Товариство не отримує прибуток від діяльності, пов`язаної із закупівлею природного газу для потреб опалення в будинку, та відтак знаходиться у скрутному матеріальному положенні, що підтверджується відповідним фінансовим звітом; - що несвоєчасна сплата за природний газ зумовлена виключно ненадходженнями сум компенсацій від власників квартир та нежитлових приміщень.

Отже, при розгляді справи №922/2191/19, рішення в якій набрало законної сили, в якій приймали участі ті самі особи щодо абсолютно аналогічних обставин та позовних вимог (як і в справі №922/2516/23) судами (в т.ч. Верховним Судом) було встановлено і покладено в основу рішень.

Посилаючись на правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

29.08.2021 набув чинності Закон України Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу від 14.07.2021 (далі Закон №1639), відповідно до положень якого неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість за договорами купівлі-продажу газу та договорами на транспортування, у тому числі підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, що обліковуються учасниками процедури погашення заборгованості та не сплачені станом на розрахункову дату, підлягають списанню: з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 31 грудня 2020 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону.

З наведеного можна зробити висновок, що держава, визнаючи неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити свої розрахунки, із прийняттям Закону № 1639 вчиняє дії, спрямовані на врегулювання такої заборгованості, зокрема, шляхом списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуги з його транспортування.

Вказаним Законом №1639 внесено зміни до назви та змісту Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення (далі - Закон №1730)

Так, відповідно до ст. 1 Закону №1730 заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), (до такої кредиторської заборгованості, зокрема, включається заборгованість, щодо якої ухвалено судове рішення про стягнення або затверджено мирову угоду), зокрема, є кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальниками інших енергоносіїв (раніше було - "постачальником природного газу" Із змінами, внесеними згідно із Законом № 2479-IX від 29.07.2022), операторами газорозподільних систем, оператором газотранспортної системи та особою, що виконувала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні та/або у разі правонаступництва), а також послуги з його розподілу і транспортування.

Згідно ст. 2 Закону №1730, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії та послуги з розподілу і транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з її розподілу/передачі, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення".

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №1730 для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. Участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до статті 4 цього Закону не потребує обов`язкового включення до реєстру.

Статті 4, 5, 6 Закону №1730 регулюють проведення взаєморозрахунків бо перерахування субвенції проводяться щодо врегулювання заборгованості.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (далі - реєстр), а також користування його даними.

Так, відповідно до п. 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема: підстава включення підприємства до реєстру (дата видання та номер наказу Мінрегіону); обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом, утвореної станом на 1 липня 2016 р. та не погашеної станом на 31 грудня 2016 р.; обсяг не відшкодованої станом на 1 січня 2016 р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 1 липня 2016 року; повне найменування юридичної особи - кредитора; обсяг кредиторської заборгованості, утвореної станом на 1 червня 2021 р., що підлягає реструктуризації (зазначається за кожним кредитором окремо); обсяг неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, нарахованих на заборгованість, утворену станом на 1 червня 2021 р. (зазначається за кожним кредитором окремо); обсяг не відшкодованої станом на 1 червня 2021 р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Статтею 7 Закону №1730 передбачено, що на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до статті 5 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, якщо інше не передбачено цим Законом.

На заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий з 1 червня 2021 року до 1 липня 2022 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману з 1 червня 2021 року до 1 липня 2022 року для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

Неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, включених до реєстру, за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, та не сплачені станом на дату включення до реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом, не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб: підлягають списанню, за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, або в інший строк згідно з умовами затверджених мирових угод; підлягають списанню, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості. Частина перша статті 7 в редакції Законів № 1639-IX від 14.07.2021, № 2479-IX від 29.07.2022\

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що частина перша статті 7 Закону №1730 є нормою прямої дії. При цьому, застосування приписів вказаної норми не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником основної частини боргу за спожитий природний газ до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Суд посилається на встановлену практику, де Східний апеляційний господарський суд своєю постановою від 15.02.2022 залишив без задоволення апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, а рішення Господарського суду Харківської області від 26.10.2021 у справі №922/3470/21 залишив без змін. Так, було встановлено, що АТ "НАК Нафтогаз України посилаючись, що дана норма (вищезазначена норма) не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки вся сума основної заборгованості за договором станом на 1 червня 2021 року сплачена не була. Проте, як вбачається з умов п. 5.1 договору грошове зобов`язання за фактично переданий природний газ повинно бути виконано споживачем до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. Тобто, кожен місяць виникає нове грошове зобов`язання з оплати отриманого природного газу, відповідні акти підписуються кожен місяць.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно ч. 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язань. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Беручи до увагу, той факт, що Відповідач (ТОВ "Жилсервіс Плюс") не здійснює підприємницької діяльності щодо продажу або реалізації на ринку, або споживачам природного газу за ціною іншою від отримання її від Позивача, для отримання прибутку, а використовує виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, а також враховуючи, що Постановою № 206 встановлено заборону, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні (щодо: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі), вважає за доцільне зазначити, що у разі задоволення вимог Позивача (АТ "НАК" Нафтогаз Україна") про стягнення з Відповідача суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, може покласти тягар на останнього неможливості сплати такого боргу, а також необґрунтованих майбутніх позовів щодо можливих стягнень за комунальні послуги.

Отже вбачається, що належним чином Відповідач захищає свої інтереси, а також інтереси споживачів (фізичних осіб) від примусового стягнення заборгованості за комунальні послуги, оскільки чинним законодавством не передбачено, у даному випадку, компенсації надавачам комунальних послуг, що веде до прямих збитків.

Враховуючи специфіку діяльності Відповідача, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, статус Позивача, який має стратегічне значення для країни, статус Відповідача, який має стратегічне значення для регіону, його незадовільні фінансові результати у спірний період, беручи до уваги, що, окрім пені, нараховувалось 3% річних та інфляційні втрати, які в певній мірі могли б компенсують знецінення несплачених вчасно коштів Відповідачем, а також те, що сплата пені у повному обсязі у даному випадку зачіпає майнові інтереси не лише Відповідача, а й інші інтереси, зокрема, щодо можливості постачання теплової енергії населенню, з метою виконання судового рішення, суд вважає за доцільне присудити до стягнення лише суму основного боргу у розмірі 1 740 000,00грн, а щодо пені, 3% річних та інфляційних втрат - відмовити.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того частиною першою статті 239 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Суд зазначає, що розстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії §1 ст.6 Конвенції.

Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п.1 ст.6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява №22774/93, §74, ЄСПЛ 1999-V).

В силу наведених приписів процесуального законодавства, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у визначений строк. Тобто відстрочення виконання судового рішення пов`язано з об`єктивними, непереборними - виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

Суд враховує, що Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд має право відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Правовий аналіз статей 239 та 331 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість відстрочення виконання рішення, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених сум, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Відповідач обґрунтовує своє скрутне фінансове становище, враховуючи специфіку його діяльності та механізму оплат на сьогодні не зазнали позитивних змін. Навпаки, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану ситуація з платежами від співвласників Будинків значно погіршилась, що також підтверджується судовими рішеннями, де встановлені факти в межах справ №922/2191/19, № 922/4114/20.

Фінансовий стан ТОВ «Жилсервіс Плюс» не дозволяє погасити суму заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 від 26.10.2020 одним платежем (одномоментно). Так, єдиною «діяльністю» ТОВ «Жилсервіс Плюс» є закупівля природного газу для потреб опалення в Будинках, за яку воно не отримує прибутку, а отримує виключно компенсацію (відшкодування) від власників квартир та нежитлових приміщень в Будинках фактично понесених витрат, несплата Відповідача за природний газ зумовлена виключно ненадходженнями сум компенсацій від власників квартир та нежитлових приміщень. Широкомасштабна війна на території України (яка потягла неплатоспроможність населення, в тому числі співвласників Будинків) повністю унеможливила одномоментну сплату Відповідачем всієї суми заборгованості за Договором №20/21-7065-ТЕ-32 від 26.10.2020.

Позивач проти задоволення клопотання Відповідача заперечує та вказує на те, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на Позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу. Неналежне планування своєї господарської діяльності Відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки. Ризики від власної господарської діяльності Відповідача не може покладатися на інших учасників господарських відносин, оскільки не порушує принцип розумності та справедливості. Умовами договору постачання природного газу визначено чіткі строки та порядок проведення розрахунків між сторонами та передбачені штрафні санкції за несвоєчасні розрахунки. Уклавши договір постачання природного газу, сторони досягли усіх істотних умов договору та відповідно взяли на себе зобов`язання, визначені умовами договору. З боку Позивача умови договору були виконані у повному обсязі, що підтверджується укладеними актами приймання-передачі природного газу. Проте з боку Відповідача умови договору виконуються із порушенням строків, визначених умовами договору. Умови договору не містять жодної відкладальної обставини щодо проведення розрахунків з Позивачем в інші строки, ніж визначені договором.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 76-78 ГПК України).

Суд враховує, що здійснюючи підприємницьку діяльність, Відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Укладаючи договір на поставку природного газу Відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо відповідальності, встановленої ст. 625 ЦК України за порушення грошових зобов`язань.

У той же час суд приймає до уваги ту обставину, що Відповідач зобов`язаний здійснювати постачання теплової енергії незалежно від зовнішніх факторів та здійсненої оплати наданих послуг, оскільки його господарська діяльність направлена на забезпечення життєдіяльності у вигляді виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Позивачем не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання або погіршення матеріального стану АТ "НАК Нафтогаз України", саме у зв`язку з порушенням Відповідачем умов договору.

Строк розстрочення, який просить надати Відповідач, не є значним і не перебільшує визначений ч. 5 ст. 331 ГПК України річний термін з дня ухвалення рішення.

Дійсно, на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява N 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява N 36575/02, ухвала від 07.10.2003).

На переконання суду, строк відстрочення виконання рішення у цій справі, який просить надати відповідач, не може бути визнаний надмірним і не розглядається як такий, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції.

З огляду на матеріали справи, аргументи сторін та подані ними докази, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи інтереси як боржника, так і стягувача, а також те, що рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви Відповідача про розстрочку виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду по справам № 915/2096/19 від 20.10.2020 р., № 920/705/19 від 19.01.2021 р. та № 913/2372/19 від 25.02.2021 р.

Також враховуючи вище викладене, суд, врахувавши ступінь виконання Відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого природного газу за договором, встановивши обставини щодо збиткової господарської діяльності Відповідача, відсутності в діях відповідача прямого умислу у порушенні зобов`язання та обставини того, що несвоєчасна оплата за отриманий природний газ була спричинена невиконанням споживачами перед Відповідачем своїх зобов`язань з оплати теплової енергії та неналежною платіжною дисципліною населення у здійсненні оплати послуг з теплопостачання, приймаючи до уваги відсутність доказів понесення Позивачем збитків, внаслідок порушення Відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором, а якщо вони наявні, то останні компенсуються стягненням трьох процентів річних та інфляційних втрат, у свою чергу договором встановлений розмір пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що є граничним розміром штрафної санкції (при цьому Позивач є монополістом поставки газу, тому Відповідач у зобов`язанні виступає більш слабкою стороною та фактично не може пропонувати внести зміни до запропонованого проекту договору), суд також враховую той факт, що деякі підстави, що впливають на несвоєчасні розрахунки з Позивачем виникли у Відповідача поза його волею тому визнає зазначені обставини винятковими та дійшов висновку про наявність підстав для відмови у стягнення щодо нарахованих санкцій.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Жилсервіс плюс (Ідентифікаційний код в , місцезнаходження: 61072, м. Харків, просп. Леніна, буд. 45-Б, оф. 14) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Ідентифікаційний код в , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6) основний борг у загальній сумі 1 740 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 26 100,00грн.

Розстрочити боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю Жилсервіс плюс (Ідентифікаційний код в , місцезнаходження: 61072, м. Харків, просп. Леніна, буд. 45-Б, оф. 14) виконання рішення суду строком на 12 місяців шляхом погашення наступним чином:

- суму 145 000,00 грн. до 30.09.2023;

- суму 145 000,00 грн. до 31.10.2023;

- суму 145 000,00 грн. до 30.11.2023;

- суму 145 000,00 грн. до 31.12.2023;

- суму 145 000,00 грн. до 31.01.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 29.02.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 31.03.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 30.04.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 31.05.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 30.06.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 31.07.2024;

- суму 145 000,00 грн. до 31.08.2024.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог стосовно стягнення пені - 138 289,65 грн, 3% річних - 112 284,62 грн та інфляційних втрат - 663 812,85 грн відмовити.

Повне рішення складено "08" вересня 2023 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін