СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Харків Справа № 5023/10655/11 (638/11908/21)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Семенові О.Є.

за участю:

позивача - не з`явився;

1-го відповідача - не з`явився;

2-го відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (вх. №1320Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2023 року у справі №5023/10655/11 (638/11908/21), ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (головуючий суддя Усатий В.О., судді: Хотенець П.В., Яризько В.О.), повний текст якого складено 17.03.2023 року

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків
до 1. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області м. Харків) 2. Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", м. Харків
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева"

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2023 року у справі №5023/10655/11 (638/11908/21) позов Фізичної особи ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 20000, 00 грн; стягнуто з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн.; стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь держави судовий збір в розмірі 206,36 грн.; стягнуто з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на користь держави судовий збір в розмірі 619,09 грн.; в іншій частині відмовлено.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить замінити сторону у справі з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області; відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з 1-го відповідача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. та судового збору у розмірі 206,36 грн.

Апелянт в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

На час звернення позивача до суду закон покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця та не передбачає можливості такого відшкодування Фондом, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з 1-го відповідача моральної шкоди.

З боку 1-го відповідача не було жодних протиправних дій, всі належні страхові виплати проводяться позивачу своєчасно та у повному обсязі, розмір 20 000,00 грн. не відповідає принципу розумності та пропорційності, він є необґрунтовано завеликим.

Одночасно, апелянт просив поновити пропущений строк на подання апеляційної скарги, оскільки 01.05.2023 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, було внесено запис про припинення юридичної особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в результаті реорганізації, правонаступник - Пенсійний Фонд України; з метою отримання оскаржуваного рішення, Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області звернулось до господарського суду Харківської області, втім отримало відмову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2023 року, суддею - доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Слободін М.М.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 "Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану" встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: .

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.07.2023 року, з урахуванням ухвали від 24.07.2023 року, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2023 року у справі залишено без руху; останнє зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

21.07.2023 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про долучення доказів, з додатками (вх.№8508), а саме: доказами сплати судового збору за подання апеляційної скарги, доказами підтвердження повноважень на самопредставництво юридичної особи, доказами надіслання копії апеляційної скарги позивачу та 2-му відповідачу та заява на продовження строку для надання витребуваних доказів (вх. № 8509), які разом з додатками, долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 року клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2023 року у справі; задоволено заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про заміну сторони учасника справи - правонаступником; замінено учасника справи, 1-го відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, 3 під., 2 пов., ); учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; призначено справу до розгляду на "06" вересня 2023 р. о 13:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; зобов`язано позивача - Фізичну особу ОСОБА_1 направити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області копію позовної заяви з додатками; відповідні докази надати Східному апеляційному господарському суду у строк до 03.09.2023 року; запропоновано учасникам справи про банкрутство свої процесуальні права та обов`язки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: та телекомунікаційної мережі "Електронний суд"; учасникам судового процесу необхідно повідомити суд про їх номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або інші засоби зв`язку, зокрема, мобільного (за їх наявності), які можуть бути використані для викликів або повідомлень; запропоновано учасникам справи про банкрутство визначитися із своєю явкою у судове засідання (можливістю його проведення за відсутністю представника) шляхом своєчасного повідомлення суду; попереджено, що неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи; витребувано з господарського суду Харківської області матеріали справи №5023/10655/11 (638/11908/21); до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2023 року у справі №5023/10655/11 (638/11908/21) зупинено.

01.08.2023 року на адресу суду з господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи №5023/10655/11 (638/11908/21) (вх.№8983).

04.09.2023 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання/заява на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 року (вх.№10579), з доказами надсилання Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області копії позовної заяви з додатками, яке разом з додатками долучено до матеріалів справи.

Представники позивача, 1-го та 2-го відповідачів у судове засідання, призначене в приміщенні Східного апеляційного господарського суду 06.09.2023 року не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції; розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи; фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Ухвалу суду від 24.07.2023 року було надіслано засобами поштового зв`язку: Фізичній особі ОСОБА_1 (№ НОМЕР_2 ); ДП "Завод імені В.О. Малишева" (№014) - відправлення вручено 31.07.2023 року; ГУ ПФУ в Харківській області (№022) - відправлення вручено 27.07.2023 року.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

У зв`язку з введенням 24.02.2022 року на території України воєнного стану, з метою дотримання розумного балансу між реалізацією права на апеляційне оскарження і принципу юридичної визначеності, копію ухвали суду апеляційної інстанції від 24.07.2023 року було надіслано на вказані офіційні електронні адреси: Державне підприємство "Завод ім. В. О. Малишева" - ; Фізична особа ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримані за електронними адресами: Державне підприємство "Завод ім. В. О. Малишева" - ; Фізична особа ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується роздруківками електронного листування, які містяться у матеріалах справи.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.11.2022 року у cправі №911/1808/21, де, зокрема, вказано, що порядок використання для обміну документами електронної пошти встановлено Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", в якому зазначено, що порядок електронного документообігу визначається державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності згідно з законодавством.

Разом з цим, процесуальні документи надсилались ГУ ПФУ в Харківській області до електронного кабінету в системі "Електронний суд".

05.10.2021 року офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) ЄСІТС: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, в зв`язку з чим, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в добровільному порядку.

Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС особам, які зареєстрували "Електронний кабінет", суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до "Електронного кабінету" таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Абзацом 5 пункту 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС передбачено, що особам, які не мають зареєстрованих "Електронних кабінетів", документи у передбачених цим пунктом випадках можуть надсилатися засобами підсистем ЄСІТС на адресу електронної пошти, вказану такими особами під час подання документів до суду.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №906/184/21, від 02.11.2022 року у справі №910/14088/21, від 29.11.2022 року у справі №916/1716/20, від 22.12.2022 року у справі №922/40/22, де, зокрема, вказано на те, що чинним процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони про дату, час та місце судового засідання - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет", у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.

Таким чином, надсилання судового рішення в електронному вигляді передбачає використання сервісу "Електронний суд", розміщеному за посиланням https://cabinet.court.gov.ua/login, за умови попередньої реєстрації офіційної електронної адреси (Електронного кабінету).

Також, інформацію про дату, час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному веб-сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу "Судова влада України" у розділі "Повідомлення для учасників судового процесу" розділу "Громадянам".

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвалу суду апеляційної інстанції від 24.07.2023 року у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Запровадження воєнного стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи).

При цьому, від учасників справи впродовж всього строку розгляду судом апеляційної інстанції справи не надходило будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю з`явитись у призначене судове засідання.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено учасникам справи необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з заходами, встановленими особливим режимом роботи суду під час дії воєнного стану, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, ДП "Завод імені В.О. Малишева" про відшкодування моральної шкоди, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання та часткової втрати працездатності у розмірі 220000,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

07.10.2021 року до Дзержинського районного суду м. Харкова від Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" надійшов відзив ( вх.№52039), в якому останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з останнього.

Обґрунтовуючи свої заперечення, 2-м відповідачем зазначено на те, що ним було виконано всі вимоги чинного законодавства щодо забезпечення інформованості позивача про умови праці і надання їй пільг і компенсацій; право на відшкодування моральної шкоди у позивачки у зв`язку з встановленням факту професійного захворювання настало у 2003 році, а тому суб`єктом, за рахунок коштів якого повинно здійснюватись відшкодування моральної шкоди є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.02.2022 року у задоволенні клопотання представника Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" - Луценко Ольги Іванівни про закриття провадження у справі відмовлено. Цивільну справу № 638/11908/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" про відшкодування моральної шкоди передано до господарського суду Харківської області, в провадженні якого перебуває справа № 5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева".

11.07.2022 року справа №638/11908/21 надійшла до господарського суду Харківської області.

17.03.2023 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За матеріалами справи, в періоди з 20.05.1980 року по 31.12.1991 року ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві "Завод імені В.О. Малишева" на посаді землероба цеху 530; з 01.01.1992 року по 02.11.2003 року на посаді прибиральника в ливарному цеху, зайнятим прибиранням відпрацьованої землі в бункерах (тунелях) гарячого шлаку в цеху 530; з 03.11.2003 року по 04.02.2013 року на посаді транспортувальника в ливарному виробництві, зайнятою на обрубній, формувальній, стержневій дільниці; звільнена 04.02.2013 року з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача.

07.02.2003 року комісія провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що було складено Акт розслідування професійного хронічного захворювання по формі П-4, з якого слідує, що професійне захворювання - бронхіт виникло внаслідок недосконалості технологічних процесів, тривалої роботи в умовах дії несприятливих виробничих факторів (шум, хімічні речовини), зокрема : в 1981 році - пил на землеробці 8,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; при завантаженні глини та сушка в барабані 12,5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; 1992 році - землеробка у бігуна 4,1 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; В 2000 році - пил 12,12 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 94 дБА при ГДК 80 дБА за декілька років (а.с.9-10).

З матеріалів справи слідує, що позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності з 19.03.2003 року по 01.04.2004 року, згідно довідки МСЕК від 19.03.2003 року серії 2-18 МАЖ №024466, визначена потреба позивача у медикаментозному лікуванні.

Під час повторних переоглядів встановлено:

- 30% втрати професійної працездатності з 01.04.2004 року по 01.04.2005 року, згідно довідки МСЕК від 24.03.2004 року серії 2-18 МАЖ № 024985, визначена потреба позивача у медикаментозному лікуванні; 30% втрати професійної працездатності з 01.04.2005 року по 01.04.2006 року, згідно довідки МСЕК від 30.03.2005 року серії ХАР-4 № 002368, визначена потреба позивача у медикаментозному лікуванні; 30% втрати професійної працездатності з 01.04.2006 року по 01.04.2007 року, згідно довідки МСЕК від 12.04.2006 року серії ХАР-05 № 000592 , визначена потреба позивача у медикаментозному лікуванні;

- 30% втрати професійної працездатності з 01.04.2007 року по 01.04.2008 року, згідно довідки МСЕК від 21.03.2007 року серії ХАР-05 № 004125, визначена потреба позивача у медикаментозному лікуванні ;

- 60% втрати професійної працездатності, у зв`язку з професійним захворюванням (30 % по бронхіту, 20 % по силікозу, 10 % туговухість) з 14.05.2008 року по безстроково та 3 група інвалідності, згідно довідки МСЕК від 14.05.2008 року серії XАР-06 № 000701, визначена потреба позивача у санаторно-курортному лікуванні, лікування за висновком лікарсько-консультаційної комісії.

Між сторонами склалися трудові правовідносини та відносини страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, оскільки професійні захворювання пов`язані з умовами праці позивача, і наявності у зв`язку з цим підстав, згідно норм діючого законодавства, для відшкодування моральної шкоди.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частинами першою, другою ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Господарським судом першої інстанції вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №210/3177/17, де, зокрема, вказано на те, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Також, місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12.04.2022 року у справі № 225/4242/21, де, між іншим вказано на те, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" було зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Створення неналежних умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач (пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц).

У відповідності до ст. 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є законними, оскільки внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві останній були заподіяні фізичний біль і душевні страждання.

Ушкодження здоров`я призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Вказане призвело до порушення звичного образу життя позивача та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999р. N1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 року N2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування"), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт "е" пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами 1, 3 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК від 2003 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абз. 4 ст. 1, підпункту "е" пункту 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року "Про Державний бюджет України на 2006рік" та пунктом 22 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007рік" зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" викладено у новій редакції Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", в тому числі змінено його назву на Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99,від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

В даному випадку позивачу первинно висновком МСЕК (довідка МСЕК від 19.03.2003 року серії 2-18 МАЖ №024466) встановлено стійку втрату професійної працездатності 19.03.2003 року за професійним захворюванням - бронхітом та 14.05.2008 року висновком МСЕК (довідка МСЕК від 14.05.2008 року серії XАР-06 № 000701) , окрім бронхіту, первинно за силікозом та за глухуватістю.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області виникло з дня встановлення ОСОБА_1 висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 19.03.2003 року у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням, а саме- хронічного бронхіту; право на відшкодування моральної шкоди Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" позивачу ОСОБА_1 виникло з дня встановлення їй МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 14.05.2008 року, у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням, а саме- силікозу та глухуватості.

Аргументи апелянта на те, що на час звернення позивача до суду закон покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця та не передбачає можливості такого відшкодування Фондом, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з 1-го відповідача моральної шкоди не приймаються.

Право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язане з настанням страхового випадку, так як право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою професійної працездатності у розмірі 25% у зв`язку із хронічним бронхітом, отриманим позивачем у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, виникло вперше у 2003 році.

А тому, саме на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який підлягає застосуванню до спірних правовідносин в частині стягнення моральної шкоди за професійним захворюванням - бронхітом, встановленим висновком МСЕК від 19.03.2003 року серії 2-18 МАЖ №024466, покладено обов`язок щодо відшкодовування завданої позивачу шкоди.

Вище вказано, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 24.07.2023 року, зокрема, задоволено заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про заміну сторони учасника справи - правонаступником; замінено учасника справи, 1-го відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківської області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, 3 під., 2 пов., ).

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі №925/1775/21, де, зокрема, вказано на те, що за статтею 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу. Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Місцевим господарським судом обгрунтовано встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань, встановленням стійкої втрати працездатності та ІІІ групи інвалідності безстроково, позивачу заподіяно моральну шкоду; позивач постійно відчуває брак повітря, позивача постійно турбує порушення серцевого ритму, болі в області серця ниючого і стискаючого характеру, відчуття тяжкості в правому підребер`ї, турбує виражена загальна слабкість, відчуття постійної втоми, підвищена пітливість; у зв`язку із отриманням професійного захворювання, позивач не має змоги вести звичне життя, відчуває фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчутті, емоційного стану.

Аргументи апелянта на те, що з боку відповідача не було жодних протиправних дій, всі належні страхові виплати проводяться позивачу своєчасно та у повному обсязі, а розмір 20 000,00 грн. не відповідає принципу розумності і пропорційності та є необґрунтовано завеликим, не приймаються.

Матеріалами справи підтверджено факт тривалого періоду роботи позивача в шкідливих умовах, характер отриманих професійних захворювань, розмір відсотків втрати позивачем професійної працездатності у відповідні періоди, встановлену групу інвалідності 14.05.2008 року, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін в її житті, стаж роботи позивача.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, господарський суд першої інстанції обгрунтовано виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Такого висновку з приводу визначення розміру компенсації в аналогічній справі дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 185/10125/21 (провадження 61-10399св22).

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області) на користь позивача відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання у розмірі 20 000,00 грн. та стягнення з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на користь позивача, з урахуванням п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання у розмірі 60 000,00 грн. без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18).

Отже, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2023 року у справі №5023/10655/11 (638/11908/21) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.09.2023 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя М.М. Слободін