ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023м. ДніпроСправа № 904/2132/23
за позовом ОСОБА_1 , м. Жовті Води Дніпропетровської області

до ОСОБА_2 , м. Жовті Води Дніпропетровської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Зов", м. Жовті Води Дніпропетровської області

про визнання договору купівлі-продажу часток у статутному капіталі недійсним

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Секретар судового засідання Коваленко О.В.

Представники:

Від позивача: Поповський Д.П., адвокат

Від відповідача: Нижник А.А., адвокат

Від третьої особи: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним договору №6/02 купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Зов" від 06 лютого 2023 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що з 2 серпня 1980 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . 13.05.1993 спільно з чоловіком створено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Зов", засновником якого був ОСОБА_3 . Пізніше до складу учасників Товариства долучився ОСОБА_2 , якому було передано частку у статутному капіталі у розмірі 50%. 06.02.2023 ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_2 свою частку в статутному капіталі у розмірі 50%, яка належала їй та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Позивач вважає, що оскільки корпоративні права на частку у статутному капіталі у розмірі 50% ТОВ "Фірма "Зов" належали їй та її чоловіку ( ОСОБА_3 ) на праві спільної сумісної власності, а відчуження частки відбулося без її згоди, наявні всі підстави для визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі недійсним.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що:

- договір №6/02 купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальність "Фірма "Зов" від 06 лютого 2023 року між ОСОБА_2 (покупцем) та ОСОБА_3 (продавцем), укладений в простій письмовій формі відповідно до вимог чинного законодавства України та статуту товариства, не порушує прав третіх осіб (позивачки); позивачка не мала жодного відношення до створення Фірми "Зов" у 1993 році, а, відтак, не були використані грошові кошти подружжя. Під час створення Фірми "Зов" у 1993 році її засновником була юридична особа (громадська організація-товариство інвалідів "Ахилес"), а не чоловік позивачки;

- на момент укладання договору, положеннями Цивільного кодексу України, Закону № 2275-VІІІ, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" не вимагалось від сторін правочину письмового документу про надання згоди одного з його подружжя на продаж часток в статутному капіталі товариства, а відтак не було законних підстав вимагати їх у продавця або позивачки;

- факт недобросовісності сторін договору позивачкою не доведено, а відповідачем сумлінно використані встановлені чинним законодавством України вимоги до укладання оспорюваного договору.

Також, відповідач зазначає, що позивачкою при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивачки порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів), що нею не доведено. Оскільки учасником ТОВ "Фірма "Зов" був ОСОБА_3 , а не його дружина, він і володів корпоративними правами, тому розпорядження часткою шляхом укладення договору купівлі-продажу не потребувало згоди дружини - позивачки, яка в свою чергу набувала права на частину одержаних доходів, у разі якщо вклад до статутного капіталу ТОВ Фірма "Зов" було зроблено за рахунок спільного манна подружжя, що позивачкою не доведено.

Третя особа, ТОВ "Фірма "Зов", проти задоволення позову заперечує у зв`язку з відсутністю права у позивачки вимагати визнання недійсним договору №6/02 купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ від 06.02.2023, стороною якого вона не є.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідачем не доведено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ "Фірма "Зов" було здійснено відповідно до вимог законодавства, з отриманням згоди на розпорядження спільним майном подружжя, вкладеним в статутний капітал товариства з боку позивачки, а отже він має бути визнаний недійсним.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2023 справу №904/2132/23 передано на розгляд судді Євстигнеєвої Н.М.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.06.2023.

09 червня 2023 року від Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2023 надійшли матеріали реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Зов".

Ухвалою суду від 19.06.2023 продовжено підготовче провадження по справі №904/2132/23 на тридцять днів; відкладено підготовче засідання у справі на 08.08.2023.

Ухвалою суду від 08.08.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.09.2023.

Третя особа у підготовче засідання не з`явилася, явку повноважного представника не забезпечила, про день, час, місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

31.08.2023 до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи без участі її представника та прохання відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судом досліджені наявні в матеріалах справи докази.

У судовому засіданні 05.09.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників позивача та відповідача, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 02.08.1980 серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, після укладення шлюбу чоловіку і дружині присвоєні прізвища ОСОБА_5 (а.с.11 том 1).

Доказів припинення чи визнання недійсним шлюбу суду не подано.

Фірма "Зов" була заснована громадським об`єднанням громадян - товариством інвалідів "Ахилес" згідно рішення загальних зборів членів товариства від 02.04.1993, оформлене протоколом № 2 (п.1.1. Статуту, зареєстрований на підставі рішення № 240 від 13.05.1993), а.с.16-91 том 1.

28.01.1999 зборами членів товариства інвалідів "Ахилес" прийнято рішення:

- про виведення товариства зі складу засновників Фірма "Зов";

- прийняти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до складу засновників Фірма "Зов" (а.с.100-101 том 1).

Згідно п.4.1. Статуту ТОВ "Фірма "Зов", затверджений зборами засновників від 31.01.1999, протокол № 1 (а.с.103-109 том 1), засновниками товариства є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно п.9 Установчого договору про створення і діяльність ТОВ "Фірма "Зов" від 31.01.1999, для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків засновників створюється статутний фонд в розмірі 46 250,00грн. Засновники сплачують внески в наступних розмірах:

ОСОБА_3 - 23125,50грн, що складає 50% статутного капіталу товариства;

ОСОБА_2 - 23125,50грн, що складає 50% статутного капіталу товариства (а.с.109-111 том 1).

02.02.1999 збори засновників Товариства вирішили внести до статутного фонду від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2390,00грн, від ОСОБА_2 - 2020,00грн. Крім того, ОСОБА_5 передає у якості внеску до статутного фонду належний йому компьютер, монітор, принтер разом з програмним забезпеченням оціночною вартістю 4560грн (а.с.113 том 1).

Передача майна вартістю 4560,00грн до статутного фонду Товариства ОСОБА_6 підтверджується актом приймання-передачі від 03.02.1993 (а.с.113 том 1).

Передача майна вартістю 4930,00грн до статутного фонду Товариства ОСОБА_2 підтверджується актом приймання-передачі від 03.02.1993 (а.с.114 том 1).

Таким чином, статутний капітал ТОВ "Фірма "Зов" є сформований.

6 лютого 2023 року ОСОБА_3 , як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, уклали Договір № 6/02 купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ "Фірма "Зов" (а.с.7-8 том 1).

На умовах даного договору продавець зобов`язується передати покупцеві 50% часток вартістю 462,5грн кожна у статутному капіталі Товариства, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити названі п`ятдесят часток (п.1.1. договору купівлі-продажу).

Розмір часток сплаченого внеску та які відчужуються: 23125,00грн, що становить 50 часток вартістю 462,5грн кожна та відповідає 50% голосів на загальних зборах учасників (п.1.2.2. договору).

Згідно п.2.1. договору право власності на 50 часток в статутному капіталі Товариства переходить від продавця до покупця в момент укладення цього договору та складання акту приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства, підписи продавця та покупця на якому нотаріально посвідчуються.

Перехід корпоративних прав учасника товариства від продавця до покупця відбувається в момент державної реєстрації вказаних змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (п.2.2. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що після переходу та державної реєстрації права власності на 50 часток вартістю 462,50грн кожна, покупець сплачує продавцю 23125,00грн.

Строк оплати за цим договором складає 3(три) робочих дні з моменту переходу та державної реєстрації права власності на 50 часток вартістю 462,5грн кожна, що становить 23125,5грн та відповідає 50% голосів на загальних зборах учасників товариства. Форма розрахунків - за згодою сторін (п.4.1-4.2. договору).

Наслідки відступлення часток у статутному капіталі передбачені п.5 договору, згідно якого за настання обставин, зазначених у пункті 2.2. договору, всі права і обов`язки продавця як учасника Товариства переходять до покупця, а продавець втрачає всі права та обов`язки щодо відчужуваної частини статутного капіталу (п.5.1. договору).

У зв`язку з укладенням договору № 6/02 купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ "Фірма "Зов", продавець передав, а покупець прийняв 50 часток у статутному капіталі Товариства, що становить 23125,5грн та відповідає 50% голосів на загальних зборах учасників товариства, про що складено Акт приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства (а.с.201 том 1).

Згідно п.2 акту приймання-передачі часток від 06.02.2023, сторони не мають один до одного матеріальних претензій у зв`язку з передачею зазначених у акті часток у статутному капіталі Товариства.

Акт приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства від 06.02.2023 підписаний продавцем та покупцем, справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дудник Т.В., реєстровий № 338, 339.

Згідно з Рішенням єдиного учасника Товариства громадянином України ОСОБА_2 від 09.02.2023 (а.с.203 том 1), на виконання вимог п.2.2. оспорюваного Договору та ч.5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підриємців та громадських формувань", у зв`язку із зміною складу учасників товариства, внесено зміни до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, затверджено нову редакцію Статуту.

Позивач вважає, що оскільки корпоративні права на частку у статутному капіталі у розмірі 50% ТОВ "Фірма "Зов" належали їй та її чоловіку ( ОСОБА_3 ) на праві спільної сумісної власності, а відчуження частки відбулося без її згоди, наявні всі підстави для визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі недійсним.

За змістом абзацу першого частини першої статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу (частини перша, друга статті 81 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 80 Господарського кодексу України до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Згідно із частиною першою статті 83 Цивільного кодексу України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

За змістом статті 140 ЦК України товариством з обмеженою відповідальністю є засноване однією або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділено на частки. Особливості діяльності товариств з обмеженою відповідальністю встановлюються Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Станом на дату укладення спірного договору купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі товариства діяв Статут ТОВ "Фірма "Зов", в редакції 2006 року, з подальшими змінами та доповненнями до нього (а.с.153-162 том 1).

Вищим органом Товариства є збори засновників (п.7.1. Статуту).

До виняткової компетенції зборів засновників належить, зокрема, вирішення питання про придбання товариством частки засновника (учасника) (підп.і п.7.9. Статуту).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" установчим документом товариства є статут.

В статуті товариства зазначаються зокрема, відомості про: 1) повне та скорочене (за наявності) найменування товариства; 2) органи управління товариством, їх компетенцію, порядок прийняття ними рішень; 3) порядок вступу до товариства та виходу з нього.

Згідно статті 12 України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Статутний капітал ТОВ "Фірма "Зов" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до п.5.3. Статуту становить 46250,00грн.

Внески засновників до Стататного капіталу складають: ОСОБА_3 - 23125,50грн, що складає 50% статутного капіталу товариства; ОСОБА_2 - 23125,50грн, що складає 50% статутного капіталу товариства.

Статутний капітал ТОВ "Фірма "Зов" складається з грошових коштів, що внесені учасником та майна.

Установлено, що 02.02.1999 збори засновників Товариства вирішили внести у якості внеску до статутного фонду грошові кошти: від ОСОБА_6 - 2390,00грн, від ОСОБА_2 - 2020,00грн. Крім того, ОСОБА_5 передає у якості внеску до статутного фонду належний йому компьютер, монітор, принтер разом з програмним забезпеченням оціночною вартістю 4560грн (а.с.113 том 1).

Передача майна вартістю 4560,00грн до статутного фонду Товариства ОСОБА_6 підтверджується актом приймання-передачі від 03.02.1993 (а.с.113 том 1).

В матеріалах справи відсутні докази того, що грошові кошти в сумі 2390,00грн та зазначене в акті приймання-передачі від 03.02.1993 майно належало на праві особистої приватної власності ОСОБА_6 , який на час їх вкладення до статутного капіталу товариства перебував у зареєстрованому шлюбі. Отже такі кошти та майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК). Аналогічні положення закріплені в частинах 1, 3 ст.368 ЦК.

Вказані норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.10.2021 у справі №922/3059/16, від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Отже, частка у статутному капіталі Товариства перебувала у спільній сумісній власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно із частинами першою, третьою статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Питання відчуження часток та виходу члена зі складу учасників товариства врегульоване Статутом Товариства та Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Згідно статті 21 цього Закону учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою (ч.3).

Відповідно до п.4.4. Статуту, засновник товариства має право за погодженням з іншими засновниками передати свій внесок іншому засновнику.

За змістом ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктивного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Зов" від 06 лютого 2023 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Підставою позову є укладення договору щодо розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, чоловіком без згоди дружини.

За змістом частин першої, другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 2 Сімейного кодексу України встановлено, що цей Кодекс регулює, зокрема, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 Сімейного кодексу України).

Згідно з положеннями глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст.177 Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст.190 Цивільного кодексу України визначено, що майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Отже, в розумінні ст.190 Цивільного кодексу України, частка в статутному капіталі є майном, як особливим об`єктом цивільних прав.

Відповідно до ст.62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами першою, третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Тобто, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою з ним.

Тлумачення наведених норм, що визначають порядок розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, свідчить, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується (схожий за змістом висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18).

Така презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу до статутного капіталу таке майно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя (близький за змістом висновок щодо правового режиму майна подружжя, переданого до статутного капіталу викладено в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі №6-61пс13, який згодом був також підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2021 у справі №916/2813/18).

Тобто в разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні товариства з обмеженою відповідальнісю зазначене майно стає власністю такого товариства, а подружжя набуває право на частку в статутному (складеному) капіталі цього товариства, яка стає замінником відповідного корпоративного вкладу.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна.

Суд враховує, що положення частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України з урахуванням пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18).

У даному випадку позивачем не доведено, а судом не встановлено недобросовісність покупця та продавця під час укладення оспорюваного правочину.

Приписами ст.55 Конституції України гарантовано право кожного на захист прав і свобод в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.

У вказаній нормі матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Суд звертає увагу, що позивач просить визнати недійсним вже виконаний частково Договір купівлі-продажу, стороною якого вона не є. На виконання цього договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склали Акт приймання-передачі часток у статутному капіталі товариства від 06.02.2023, згідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 50 часток у статутному капіталі товариства вартістю 23125,00грн. Відповідач зазначає у відзиві на позов про те, що 08 лютого 2023 року здійснив переказ грошових коштів на картковий рахунок продавця - ОСОБА_3 в сумі 23 125,00 грн (двадцять три тисячі сто двадцять п`ять гривень 00 коп), але належних доказів на підтвердження цієї обставини не надав.

При цьому позивач не просить суд застосувати наслідки недійсності правочину (двосторонню реституцію).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (п.63)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч.2 ст.16 ЦК, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз.12 ч.2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч.1 ст.2 ГПК (ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічні висновки викладено в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц (у цій справі суди розглядали позовну вимогу про визнання недійсним виконаного правочину за позовом третьої особи (не сторони правочину) вказано, що якщо на виконання спірного правочину сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч.1 ст.216, ст.387, частин 1, 3 ст.1212 ЦК) (п.154).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21, у якій предметом спору було визнання недійсним вже виконаного сторонами правочину третьою собою (не стороною правочину), з посиланням на цей висновок Великої Палати Верховного Суду вказав, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Отже, обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

З урахуванням наведеного, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Зов" про визнання договору купівлі-продажу часток у статутному капіталі недійсним - відмовити.

Судові витрати віднести на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.09.2023

Суддя Н.М. Євстигнеєва