РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.09.2023Справа № 910/13417/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 27)

про стягнення 956 928,00 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" про стягнення 956 928,00 грн. штрафних санкцій (пені).

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами Договору про закупівлю товару № 14-03/1 від 14.03.2022 року в частині здійснення поставки товару у визначені строки, внаслідок чого позивачем на підставі п. 7.2 вказаного договору нараховані штрафні санкції у вигляді пені у вказаній сумі.

Судом встановлено, що разом з позовною заявою позивачем через канцелярію суду 05.12.2022 року подано заяву б/н від 02.12.2022 року про забезпечення позову, в якій згідно статті 137 ГПК України позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі до набрання рішенням законної сили шляхом накладення арешту на рахунки та нерухоме майно, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" і які знаходяться (обліковуються) на його балансі на території України в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 956 928,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 року заяву позивача про забезпечення позову у справі № 910/13417/22 повернуто згідно з частиною 7 статті 140 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 08.12.2022 року позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13417/22, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд прийшов до висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Поряд із цим через канцелярію суду 30.12.2022 року від позивача надійшла заява б/н від 26.12.2022 року про забезпечення позову, в якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі до набрання рішенням законної сили шляхом накладення арешту на рахунки та нерухоме майно, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" () і які знаходяться (обліковуються) на його балансі на території України в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 956 928,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 року заяву Міністерства оборони України про забезпечення позову задоволено частково, вжито заходи забезпечення позову у справі № 910/13417/22 шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 27; ), знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках на території України в межах суми позовних вимог у розмірі 956 928,00 грн. (дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот двадцять вісім грн. 00 коп.), в іншій частині в задоволенні заяви Міністерства оборони України відмовлено.

Також від відповідача 27.02.2023 року через канцелярію суду надійшло клопотання б/н від 21.02.2023 року про розгляд справи № 910/13417/22 за правилами загального позовного провадження, в якому останній додатково просить суд поновити строк для подання вказаного клопотання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 року у задоволенні клопотання відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" про розгляд справи № 910/13417/22 в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Також через систему «Електронний суд» 20.04.2023 року від відповідача надійшли письмові пояснення б/н від 20.04.2023 року на позовну заяву Міністерства оборони України, відповідно до яких відповідач проти позовних вимог заперечує та зазначає про те, що позивач невірно обраховує строки поставки товару та відповідно невірно визначає початок періоду прострочення. Так, позивач помилково посилається на акт приймання-передачі №254 від 18.04.2022 року, який не містить печатки та підпису уповноваженого представника відповідача, як на факт поставки відповідачем товару 18.04.2022 року, в той час як насправді фактична поставка товару відбулась 12.04.2022 року, про що свідчить підписаний між сторонами у справі та скріплений печатками сторін акт приймання-передачі №12/04/1 від 12.04.2022 року, копію якого відповідачем додано до письмових пояснень.

Крім того, у поданих письмових поясненнях відповідачем було здійснено власний розрахунок суми пені за період прострочення поставки товару з 02.04.2022 року по 12.04.2022 року, згідно з яким сума штрафних санкцій (пені) складає 598 080,00 грн.

Водночас, через систему Електронний суд 21.04.2023 року від відповідача надійшли письмові пояснення від 21.04.2023 року на позовну заяву Міністерства оборони України з доказами їх надсилання до зареєстрованого Електронного кабінету відповідача у системі Електронний суд, які за змістом повністю дублюють подані відповідачем письмові пояснення від 20.04.2023 року, у зв`язку з чим суд відзначає, що відповідачем було подано один і той самий процесуальний документ двічі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 166 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Міністерство оборони України не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано на адресу суду відповіді на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Статтею 1 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що публічна закупівля (далі - закупівля) - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом; тендерна документація - документація щодо умов проведення тендеру, що розробляється та затверджується замовником і оприлюднюється для вільного доступу в електронній системі закупівель; тендерна пропозиція - пропозиція щодо предмета закупівлі або його частини (лота), яку учасник процедури закупівлі подає замовнику відповідно до вимог тендерної документації.

Згідно з ч.ч. 1, 4 статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник самостійно та безоплатно через авторизовані електронні майданчики оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення відкритих торгів, тендерну документацію та проект договору про закупівлю не пізніше ніж за 15 днів до кінцевого строку подання тендерних пропозицій, якщо вартість закупівлі не перевищує межі, встановлені у частині третій цієї статті, та не пізніше 30 днів у разі перевищення таких меж.

Відповідно до пункту 15 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» переможець процедури закупівлі - учасник, тендерна пропозиція якого відповідає всім критеріям та умовам, що визначені у тендерній документації, і визнана найбільш економічно вигідною, та якому замовник повідомив про намір укласти договір, або учасник, якому замовник повідомив про намір укласти договір за результатами застосування переговорної процедури закупівлі.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «По публічні закупівлі» рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником у день визначення учасника переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі.

За приписами частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Так, за результатами проведення процедури закупівлі товарів, 14.03.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Танос Текнолоджи» (продавець за договором, відповідач у справі) та Міністерством оборони України (покупець за договором, позивач у справі) укладено Договір про закупівлю товару №14-03/1 (далі - Договір), за умовами якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця Балістичні захисні жилети (далі - товар), а покупець зобов`язується сплатити та прийняти товар, визначений в асортименті, якості, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (Додаток №1, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною (пункт 1.1 Договору).

Розділами 1-11 Договору сторони погодили предмет договору, якість товару та гарантійний термін, суму договору, порядок здійснення оплати, умови поставки товару, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, обставини непереборної сили, порядок вирішення спорів, строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до пункту 10.1 Договору цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2022 року, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Вказаний Договір підписаний представниками продавця і покупця та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до Специфікації №1, яка є Додатком №1 до Договору, сторони погодили поставку тактичних захисних жилетів з пластинами, клас захисту 4, у кількості 2 000,00 штук за ціною 29 904,00 грн. за штуку.

Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до умов пункту 3.3 Договору сума цього Договору становить суму специфікацій до даного Договору.

Так, відповідно до Специфікації №1 загальна сума товару, що поставляється становить 59 808 000,00 грн.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У пункті 4.2 Договору сторони погодили, що покупець протягом 3 робочих днів з моменту підписання Договору здійснює попередню оплату в розмірі 100 % від суми Договору згідно виставленого рахунку.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем, на виконання умов пункту 4.2 Договору на підставі виставленого відповідачем рахунку - фактури № 14-03/1-2 від 15.03.2022 року позивач здійснив 100% попередню оплату товару на суму 59 808 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 286/3/2248 від 17.03.2022 року на суму 59 808 000,00 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Заперечень щодо порядку зарахування здійсненої попередньої оплати від позивача до суду не надходило. Станом на час розгляду справи доказів наявності претензій відповідача як продавця з питань здійснення оплати, та/або наявного спору щодо стягнення заборгованості позивача з оплати поставленого відповідачем товару (захисних жилетів) в матеріалах справи відсутні.

Доказів наявності на момент реалізації сторонами правовідносин за спірним Договором та звернення ТОВ «Танос Текнолоджи» до покупця з відповідними листами, вимогами, претензіями щодо питання невчасного здійснення оплати за поставлений товар сторонами суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані зобов`язання щодо здійснення 100% передплати за товар в розмірі, обумовленому сторонами на підставі укладеного між ними Договору та узгодженої сторонами Специфікації до Договору, факт перерахування позивачем грошових коштів за Договором належним чином підтверджено матеріалами справи.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до умов пункту 5.1 Договору товар повинен бути поставлений продавцем покупцю протягом 10 робочих днів з момент здійснення покупцем попередньої оплати згідно з пунктом 4.2 Договору.

Поставка товару здійснюється на умовах DDU (відповідно до вимог Інкотермс - 2010) за адресою: Краковець, Україна (пункту 5.2 Договору).

Датою поставки товару є дата, коли товар був переданий у власність покупця в місці поставки (пункт 5.5 Договору).

Згідно з пунктом 5.6 Договору зобов`язання продавця щодо поставки товару вважаються виконаними у повному обсязі з моменту передачі товару у власність покупця у місці поставки на підставі видаткової накладної.

Відповідно до пункту 5.7 Договору право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання уповноваженими особами обох сторін видаткової накладної та передачі товару покупцю.

Тобто, як зазначає позивач та встановлено судом за матеріалами справи, з урахуванням умов пункту 5.1 Договору та дати 18.03.2022 року здійсненої позивачем 100% передплати продавець зобов`язаний поставити покупцю товар у кількості 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн. в строк до 01.04.2022 року включно.

Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки товару за Договором в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 18.04.2022 року на виконання умов Договору відповідачем було здійснено поставку товару - захисних жилетів у кількості 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн., про що свідчить Акт приймання-передачі військового майна №254 від 18.04.2022 року (дата початку та закінчення приймання майна - 18.04.2022 року).

З матеріалів справи вбачається, що вказаний акт приймання-передачі від 18.04.2022 року складений позивачем в односторонньому порядку під час перевірки якісного стану товару, та підписаний членами комісії з приймання товару та головним бухгалтером позивача.

В свою чергу, заперечень щодо факту поставки товару за вказаним актом приймання-передачі №254 від 18.04.2022 року позивачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості поставленого товару в обсязі 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн. у відповідності до умов Договору та Специфікації, а також наявності письмових претензій та/або письмових повідомлень щодо невідповідності фактично поставленого товару вимогам державних стандартів або пошкодження пакування, а також складання актів виявлених недоліків від позивача до суду не надходило.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, згідно змісту та дати складання акту приймання-передачі №254 від 18.04.2022 року відповідачем допущено порушення умов Договору в частині своєчасної поставки передбаченого умовами Договору товару - захисні жилети в обсязі 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн. на 16 діб.

Згідно з пунктом 7.2 Договору встановлено, що у разі порушення строків виконання зобов`язань з поставки товару продавець сплачує штраф у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

Суд зазначає, що згідно приписів частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина 2 статті 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (стаття 218 Господарського кодексу України).

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з пунктом 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язання в частині дотримання встановленого Договором строку поставки товару позивачем було направлено на адресу відповідача претензію №286/8/2262 від 21.07.2022 року та № 286/3/3206 від 07.09.2022 року, копії яких наявні в матеріалах справи, з вимогою сплатити нараховані на підставі пункту 7.2 Договору штрафні санкції у сумі 956 928,00 грн. за порушення строків поставки товару.

При цьому надіслана на адресу відповідача претензія № 286/3/3206 від 07.09.2022 року була отримана останнім 06.10.2022 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення №835, копія якого наявна в матеріалах справи.

Проте, вказана претензія була залишена без відповіді та задоволення.

Таким чином, оскільки, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, відповідачем допущено порушення умов Договору в частині своєчасної поставки передбаченого умовами Договору товару, позивачем на підставі статей 216-218, 231 Господарського кодексу України та пункту 7.2 Договору нараховано відповідачеві пеню в сумі 956 928,00 грн. за період з 02.04.2022 по 18.04.2022 року за актом приймання-передачі №254 від 18.04.2022 року, яку позивач просить суд стягнути з відповідача в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань в частині здійснення своєчасної поставки товару, передбаченого умовами Договору, відсутності боргу з оплати штрафних санкцій, або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору про закупівлю товару №14-03/1 від 14.03.2022 року та/або його окремих положень, а також розірвання правочину на час фактичного виконання сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що фактичною датою поставки товару у кількості 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн. є 12.04.2022 року, що підтверджується видатковою накладною від 12.04.2022 року №12-04/1-1, яка містить підписи та печатку обох сторін, а також додатково актом приймання-передачі №12-04/1 від 12.04.2022 року та довідкою Державної аудиторської служби України №000800-21/32-з від 22.11.2022 року, копії яких відповідачем надано до матеріалів справи.

Таким чином відповідач вказує на те, що позивачем невірно визначено дату поставки товару на підставі акту приймання-передачі від 18.04.2022 року та, відповідно, невірно вказано період прострочення з 02.04.2022 року - 18.04.2022 року, у зв`язку з чим розрахований позивачем розмір пені є значно більшим, ніж за дійсний період прострочення з 02.04.2022 - 12.04.2022 року.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням вищенаведеного та положень укладеного між сторонами Договору, зокрема, пунктів 5.6, 5.7, згідно яких виконання зобов`язання продавця щодо поставки товару та перехід права власності до покупця підтверджується видатковою накладною, документом, який підтверджує факт виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару позивачу є саме видаткова накладна.

Судом за матеріалами справи встановлено, що 12.04.2022 року на виконання умов Договору відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято передбачений Договором товар на загальну суму 59 808 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №12-04/1-1 від 12.04.2022 року, яка відповідно до умов пунктів 5.6, 5.7 Договору є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язання щодо поставки товару.

Факт отримання відповідачем 12.04.2022 року товару - захисних жилетів у кількості 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн. підтверджується підписами повноважних представників продавця - ТОВ «Танос Текнолоджи» та покупця - Міністерства оборони України на видатковій накладній №12-04/1-1 від 12.04.2022 року, яка також містить відбитки печатки сторін.

Окрім цього за наслідками поставки товару 12.04.2022 року сторонами у справі було складено та підписано без зауважень двосторонній Акт приймання-передачі №12-04/1 від 12.04.2022 року, згідно якого товар на суму 59 808 000,00 грн. переданий у належному стані, приданий до використання, без дефектів та недоліків. Копія вказаного акту наявна в матеріалах справи.

Таким чином, за висновком суду, датою поставки товару за Договором на загальну суму 59 808 000,00 грн. є 12.04.2022 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №12-04/1-1 від 12.04.2022 року та додатково - актом приймання-передачі №12-04/1 від 12.04.2022 року.

В свою чергу, складений позивачем в односторонньому порядку акт приймання-передачі №254 від 18.04.2022 року, який не містить підпису та печатки уповноваженого представника відповідача та є внутрішнім документом позивача, не може бути розцінений в якості доказу на підтвердження факту виконання відповідачем зобов`язань за Договором у зазначену в цьому акті дату, оскільки його складання не передбачено умовами пунктів 5.6, 5.7 Договору.

Разом з цим, як вбачається з Довідки Державної аудиторської служби України №000800-21/32-з від 22.11.2022 року, складеної за наслідками проведення зустрічної перевірки ТОВ «Танос Текнолоджи» з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку Міністерства оборони України, перевіркою встановлено, що балістичні захисні жилети в кількості 2 000 штук на загальну суму 59 808 000,00 грн. згідно акту приймання-передачі №12-04/1 від 12.04.2022 року та видатковою накладною №12-04/1-1 від 12.04.2022 року поставлено 12.04.2022 року з порушенням термінів поставки ,визначених Договором.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується той факт, що в розумінні статей 610, 612 Цивільного кодексу України відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання, позаяк не виконав належним чином умови укладеного між сторонами Договору в частині постачання товару покупцю - Міністерству оборони України у визначені Договором строки - до 01.04.2022 року (включно).

Отже, враховуючи визначений умовами Договору граничний строк поставки товару - 01.04.2022 року (10 робочих днів з моменту здійснення покупцем попередньої оплати) та дату фактичної поставки товару - 12.04.2022 року за видатковою накладною від 12.04.2022 року, починаючи з 02.04.2022 року відбулося прострочення виконання зобов`язання з постачання товару на суму 59 808 000,00 грн.

Статтею 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватись передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, даною нормою, що належить застосуванню до правовідносин сторін, пов`язаних із виконанням зобов`язання, що фінансується за рахунок Державного бюджету України, чітко встановлено розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абз. 3 частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відтак, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, неустойки, передбаченої пунктом 7.2. Договору.

Зокрема, у разі порушення строків виконання зобов`язань з поставки товару, продавець сплачує штраф у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення (пункт 7.2. Договору).

При цьому, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір пені узгоджується з приписами чинного законодавства України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем передбаченої пунктом 7.2 Договору пені та наявність правових підстав для нарахування відповідачеві відповідних штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов`язань.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем було надано суду контррозрахунок заявлених до стягнення позовних вимог, відповідно до якого загальна сума штрафних санкцій становить 598 080,00 грн. При цьому при здійсненні контррозрахунку неустойки відповідачем період прострочення поставки товару визначений з урахування дати поставки товару 12.04.2022 року за період з 02.04.2022 року по 12.04.2022 року.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення неустойки (пені) судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, а також з урахуванням встановленого судом періоду прострочення поставки товару з 02.04.2022 року по 11.04.2022 року (позаяк дата фактичного виконання зобов`язання з поставки не може бути врахована в період нарахування пені), становить 598 080,00 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 956 925,00 грн. пені, підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 598 080,00 грн. пені.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань з поставки товару за Договором у встановлений строк та правомірність нарахування у зв`язку з цим пені, розмір заборгованості зі сплати якої частково відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів вчасної поставки товару відповідач суду не представив, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у сумі 598 080,00 грн. пені.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 5 ст. 29, ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 27; ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6; 5) 598 080 (п`ятсот дев`яносто вісім тисяч вісімдесят) грн. 00 коп. пені та 8 971 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 08 вересня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон