СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Харків Справа № 5/174б (905/670/22)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, м.Київ, на рішення господарського суду Донецької області від 05.05.2023 року у справі №5/174б (905/670/22) (повний текст складено та підписано 05.06.2023 року),

за позовом - Міністерства юстиції України, м.Київ,

до - Відкритого акціонерного товариства Содовий завод, м. Слов`янськ, Донецька область

про - відшкодування збитків в межах провадження у справі №5/174б про банкрутство Відкритого акціонерного товариства Содовий завод,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області Донецької області від 05.05.2023року у справі №5/174б (905/670/22) позовні вимоги Міністерства юстиції України, м. Київ (далі-Позивач) до Відкритого акціонерного товариства Содовий завод, м. Слов`янськ, Донецька область (далі-Відповідач), про стягнення з останнього на користь Позивача 27 836,63 грн. суми еквіваленту 1000 Євро, присудженої ЄСПЛ як компенсації за невиконання рішення національного суду та 566,43 грн. суми, яка підлягала стягненню з ВАТ Содовий завод на користь ОСОБА_1 за рішенням Слов`янського районного суду, задоволені в частині стягнення сумі 566,43 грн, в задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Позивач, не погодившись з вищезазначеним рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, Позивач зазначав, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення 27 836,63грн необґрунтованим, оскільки саме бездіяльність Відповідача, яка виразилась у не виплаті ОСОБА_1 заробітної плати та не виконанні судового рішення, призвела до звернення ОСОБА_1 до ЄСПЛ, а Позивач, задля мінімізування подальших витрат, був вимушений вжити заходи для дружнього врегулювання спору у вигляді сплати заявниці спірної суми.

Позивач зазначав, що вимоги Позивача про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету внаслідок невиконання рішення ЄСПЛ підлягають задоволенню та включенню до реєстру кредиторів у першу чергу, в силу вимог п.1 ч.1 ст. 64 Кодексу законів про банкрутство (далі - КУзПБ).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №5/174б (905/670/22) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи у строк до 10.07.2023р. (включно). Вказаною ухвалою повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі частини 10 статті 270 ГПК України, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду законним та обґрунтованим. Зокрема, зазначив, що позовні вимоги ним визнаються лише у сумі 566,43грн., решта вимог не визнається на підставі ч.2, ч.3 ст. 7 КУзПБ та ч.1 ст. 64 КУзПБ, якою передбачено виплату звільненим працівникам компенсацію заробітної плати та компенсації за щорічну відпустку.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду - залишенню без змін, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені та сторонами не заперечуються наступні обставини:

рішенням Слов`янського районного суду Донецької області від 20 жовтня 1997 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з жовтня 1996р. по вересень 1997р. в сумі 566,43 грн. (далі рішення національного суду);

рішенням ЄСПЛ від 17.11.2016 (зі змінами від 12.01.2017р.) у справі за заявою № 75229/13 Віта Володимирівна Тихонова проти України та 382 інші заяви (зокрема, ОСОБА_1 ) взято до уваги односторонню декларацію Уряду, згідно з якою Уряд зобов`язався протягом трьох місяців з дати повідомлення про ухвалення Європейським судом рішення, відповідно до п. 1 ст. 37 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, виконати рішення національних судів, зазначених в додатку, які ще підлягають виконанню та сплатити кожному заявнику 1 000 євро відшкодування будь- якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат;

- перерахування грошових коштів ОСОБА_1 . Позивачем у розмірі 27836,63 грн (еквівалент 1000 євро) згідно з платіжним дорученням від 23.02.2017р. №874 та 566, 43 грн заборгованості за рішенням національного суду (платіжне доручення від 07.08.2 019№9126);

- закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду від 17.11.2016р. згідно постанови від 16.08.2019 ВП № 53211655).

У зв`язку із виконанням рішення ЄСПЛ Позивач звернувся до господарського суду про стягнення з Відповідача збитків, завданих Державному бюджету України в загальній сумі 28403,06 грн, як винної особи, яка не забезпечила своєчасного виконання рішення національного суду. Свою позицію обґрунтовував приписами ст. 2, 3, 8, 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ст. 2, 11, 15-17, 1166, 1191 ЦК України.

Позивач вважав наявними всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправну поведінку (бездіяльність) Відповідача вбачав у несвоєчасній виплаті заробітної плати і невиконанні судового рішення, ухваленого на користь ОСОБА_1 ; причинний зв`язок пояснював тим, що присуджена ЄСПЛ сума відшкодування є наслідком вказаних протиправних дій Відповідача.

Зазначав, що у вказаній справі Уряд визнав надмірну тривалість виконання судових рішень, ухвалених на користь заявника, підприємством - боржником, яке перебуває під контролем держави, звертав увагу на відсутність доказів пред`явлення заявником виконавчого документа до примусового виконання, а тому відповідальність покладається саме на Відповідача, а не на органи Державної виконавчої служби. В обґрунтування вини Відповідача посилався на положення ст. 614, 617 ЦК України щодо необхідності доведення саме боржником відсутності вини, а тому просив стягнути з останнього сплачені з Державного бюджету України кошти.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність Позивачем вимог в сумі 566,43 грн. про стягнення з Відповідача коштів, які були сплачені Позивачем на користь ОСОБА_1 за рішенням Слов`янського районного суду. Щодо вимог про стягнення з Відповідача суми компенсації, яка сплачена Міністерством юстиції України Кравцовій А.А. на виконання рішення ЄСПЛ «Віта Володимирівна Тихонова проти України та 382 інші заяви» в сумі 27 836,63 грн. (еквівалент 1000 Євро), суд дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки причиною звернення заявниці до ЕСПЛ було тривале незабезпечення виконання судового рішення Державою, а не Відповідачем, спір щодо стягнення відповідної суми не стосується безпосередньо останнього.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що їх не спростовують, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 та ст. 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (надалі - Закон) рішення ЄСПЛ не лише є джерелом права, але є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції. Виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 34 Конвенції встановлено, що Суд може приймати заяви від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб, які вважають себе потерпілими від допущеного однієї з Високих Договірних Сторін порушення прав, викладених у Конвенції або протоколах до неї. Високі Договірні Сторони зобов`язуються не перешкоджати жодним чином ефективному здійсненню цього права. Сторонами у справах, які розглядаються ЄСПЛ, є заявник та відповідач - Держава, а рішення виносяться ЄСПЛ проти держави-відповідача, а не проти конкретних державних органів, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб.

Отже, Держава Україна в особі Уряду України, який у ЄСПЛ представляє Урядовий уповноважений у справах ЄСПЛ, у кожній конкретній справі відповідає перед заявниками у Європейському суді за дії (бездіяльність) того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана неправомірними діями відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. При цьому необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність хоча б одного із зазначених елементів виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у виді покладення на нього обов`язку відшкодування збитків.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов`язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі. Регресне зобов`язання характеризується такими ознаками: воно є похідним від іншого (основного) зобов`язання; один або всі його учасники є також суб`єктами основного зобов`язання; виконання одним учасником зобов`язання або навіть саме його виникнення зумовлюється діями або бездіяльністю осіб, з якими в майбутньому і встановлюються регресні зобов`язання (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 910/23070/17).

Згідно з ч. 2 ст. 2 та ст. 170 ЦК України держава є учасником цивільних відносин, яка набуває та здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом ч. 5 ст. 9 Закону орган представництва, яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є Міністерство, зобов`язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в ч. 4 ст. 8 цього Закону, звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до ЦК України.

Отже, після виплати особі на виконання рішення ЄСПЛ присуджених сум за рахунок коштів Державного бюджету України до Держави Україна (далі-Держава) переходить право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування у разі встановлення її вини, а також причинного зв`язку між її діями та шкодою, завданою таким порушенням (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 913/982/17).

Слід зазначити, що в Рішенні Європейського суду від 17.11.2016р. не встановлено того факту, що підставою для визнання порушення Державою конвенції відносно заявника стало невиконання Відповідачем, як роботодавцем, своїх зобов`язань перед працівниками.

В цьому рішенні констатовано, що Уряд визнав надмірну тривалість виконання рішень національних судів та готовий їх виконати, Уряд повідомив Суд про односторонні декларації з метою врегулювання питань, які порушуються цими заявами, за змістом яких Уряд готовий виконати рішення національних судів, зазначених у додатку, які ще підлягають виконанню, а також сплатити кожному заявнику 1000 євро, що є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат.

З огляду на характер визнань, які містяться в декларації Уряду, а також запропоновані суми відшкодування, які є співмірними із сумами, що присуджуються у подібних справах, ЄСПЛ вважав, що подальший розгляд цих заяв є невиправданим.

Не вирішуючи конкретні заяви по суті, ЄСПЛ в Рішенні констатував чітку та вичерпну практику з приводу скарг щодо невиконання або тривалого виконання рішеньнаціональних судів (див., наприклад, «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine), заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року, «Цибулько та інші проти України» (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11 та 249 інших заяв, від 20 червня 2013 року).

За змістом наведеної практики, зокрема, в рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine), заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року 9, зазначено, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Оцінюючи обґрунтованість затримки у виконанні судового рішення, слід належним чином урахувати той факт, що затримку, яка становила один рік і чотири місяці, у виплаті грошової компенсації, призначеної судовим рішенням, винесеним проти державного органу, Суд визнав надмірною.

Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (п.п.51-54)

Отже судова колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що спірна оспорювана в межах даного апеляційного провадження сума була сплачена Позивачем саме на врегулювання вимог заявниці щодо порушення її права на мірне володіння майном з боку Відповідача, оскільки змістом наведеного Рішення ЄС скарги заявників за пунктом 1 статті 6 і статтею 13 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції стосувалися саме невиконання чи тривалого виконання рішень національних судів у їхніх справах.

За тих же підстав судова колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що Відповідач не довів відсутності своєї вини у невиконанні судового рішення , оскільки підставою до понесення Державою відповідних спірних витрат було саме невиконання нею відповідного обов`язку, отже саме на Позивачеві лежить обов`язок доведення обставин неможливості його здійснення саме внаслідок конкретних неправомірних дії Відповідача, що перешкоджали його виконанню.

Щодо порушення Відповідачем права заявниці на отримання належного їй майна- заборгованості по заробітній платі, то відповідний спір вже вирішений вищенаведеним рішенням національного суду, ним встановлений розмір відповідного відшкодування- стягнення заборгованості в сумі 566,43 грн, якій й стягнутий судом в межах даної справи, проте доказів існування іншого спору між зазначеними особами з приводу такого порушення - Позивачем не надано, про наявність такого не заявлено.

Факт знищення виконавчого провадження не впливає на висновок суду першої інстанції, оскільки це констатує лише відсутність належних доказів, проте Позивачем не заявлено обставин, які б мали підтверджуватися цими доказами та мали відношення до даного спору.

Проте, Позивачем не тільки не доведено, а й не заявлено про вчинення належних та достатніх дій з боку уповноважених державою осіб (зокрема, державних виконавців, тощо), спрямованих на виконання рішення суду як до, так і після 04.12.2006р (дати знищення виконавчого провадження).

Сам статус Відповідача, як державного підприємства, не наділяє його повноваженнями з боку Держави щодо вжиття заходів з примусового виконання судових рішень задля забезпечення порушених прав заявниці, оскільки майновий спір між сторонами щодо стягнення заробітної плати базувався на правовідносинах з виконання трудового договору, не пов`язаного з проходженням публічної служби, а отже мав приватно -правовий характер.

Доводи Позивача, що прямо передбачений нормою ст.1191 ГПК України обов`язок Відповідача відшкодувати Державі виконаний за нього обов`язок зі сплати суми за рішенням суду стосуються саме вимог в задоволеній судом першої інстанції частині - щодо 566,43 грн, тоді як іншого розміру такого обов`язку в грошовому вираженні, зокрема, 27 836,63 грн - як на момент звернення заявниці до ЄСПЛ, так і рішенням цього Суду- не було встановлено.

Судова колегія зауважує, що в рішенні ЄСПЛ визначено склад оспорюваної суми в 1000 євро (27836,63 грн), як відшкодування будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат. Проте, вимагаючи стягнення відповідної суми з Відповідача, Позивач не надає будь якого розрахунку зазначених складових та не наводить обставин взаємозв`язку констатованих Судом порушень норм Конвенції з діями Відповідача, наполягаючи лише на невиконання ним рішення національного суду в добровільному порядку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Позивачем не доведено, що саме Відповідач є тією особою, дії якої призвели до визначених порушень Конвенції та понесення державою збитків в розмірі 27836,63 грн, що в свою чергу виключає настання цивільно-правової відповідальності Відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування зазначеної суми.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі на судові рішення судів першої інстанції в аналогічних справах за позовами Мінюсту до інших відповідачів, судова колегія зауважує, що висновки в цих рішеннях не є обов`язковими для суду при розгляді даної справи.

За таких підстав, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи означене рішення, в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Донецької області від 05.05.2023 року у справі №5/174б (905/670/22) підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, м.Київ на рішення господарського суду Донецької області від 05.05.2023 року у справі №5/174б (905/670/22) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 05.05.2023 року у справі №5/174б (905/670/22) залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Міністерство юстиції України, м.Київ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков