ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/412/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Одеської міської ради Явченко Д.В.,

від ОСОБА_1 Стратулат С.Д.,

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Добров Р.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023, прийняте суддею Нікітенком С.В., м. Одеса, повний текст складено 18.05.2023,

у справі №916/412/23

за позовом: Одеської міської ради

до відповідача: ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про розірвання договору та стягнення 88 193,87 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 р. Одеська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила розірвати договір купівлі-продажу від 22.02.2022, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 49,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22.02.2022 за №382, а також стягнути з відповідачки на користь позивача 3% річних у розмірі 23501,82 грн та неустойку у розмірі 64692,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачкою прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу б/н від 22.02.2022.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 13.02.2023 відкрито провадження у справі №916/412/23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/412/23 (суддя Нікітенко С.В.) позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради суму 3% річних у розмірі 23501,82 грн та суму неустойки у розмірі 20000 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 5368 грн на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що після подання Одеською міською радою позову у даній справі ОСОБА_1 погасила заборгованість з оплати вартості придбаного об`єкта нерухомого майна за договором купівлі-продажу б/н від 22.02.2022, що з урахуванням існування форс-мажорних обставин у вигляді запровадження в Україні з 24.02.2022 воєнного стану зумовлює відсутність істотних порушень відповідачкою умов вказаного договору купівлі-продажу, які могли б стати підставами для його розірвання. Водночас, з огляду на несвоєчасне виконання прийнятих на себе зобов`язань за вищенаведеним договором купівлі-продажу, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідачки неустойки та 3% річних, при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Одеська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/412/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору і стягнення 44692,05 грн неустойки та прийняти нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення безпідставно не було врахованого приписи спеціального законодавства у сфері приватизації комунального майна, відповідно до вимог якого несплата коштів за об`єкт приватизації згідно з договором купівлі-продажу протягом 60 днів з дня укладення такого договору купівлі-продажу є належною та достатньою підставою для його розірвання, при цьому сам по собі факт проведення ОСОБА_1 необхідної оплати більше ніж через рік з моменту укладення договору купівлі-продажу та лише після звернення Одеської міської ради за захистом своїх прав до суду з позовом у цій справі жодним чином не свідчить про відсутність істотних порушень відповідачкою умов зазначеного договору. Крім того, за твердженням апелянта, безпідставно зменшуючи розмір неустойки, суд першої інстанції фактично звільнив відповідачку від відповідальності за порушення зобов`язання.

У письмових поясненнях №01-13/1537 від 12.07.2023 (вх.№1666/23/Д2 від 12.07.2023) Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить задовольнити апеляційну скаргу позивача, посилаючись на те, що в силу положень чинного законодавства відсутність сплати покупцем ціни продажу об`єкта нерухомого майна протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зумовлює позбавлення продавця того, на що він розраховував при укладенні такого договору, у зв`язку з чим відповідний договір підлягає розірванню в судовому порядку. Департамент комунальної власності Одеської міської ради також зауважує на недоведеності відповідачкою наявності правових підстав для зменшення заявленої до стягнення суми неустойки.

14.07.2023 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№1666/23/Д3 від 14.07.2023), в якому відповідачка просить апеляційну скаргу Одеської міської ради відхилити та залишити оскаржуване рішення без змін. Зокрема, відповідачка стверджує про те, що вона не відмовлялася від прийняття та оплати вартості об`єкта нерухомого майна за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу б/н від 22.02.2022, а несвоєчасне проведення оплати відбулося внаслідок існування форс-мажорних обставин, які підтверджені належними доказами. Відповідачка також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у матеріалах справи відсутні докази погіршення фінансового стану позивача, настання для нього негативних наслідків та понесення збитків саме внаслідок прострочення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вищенаведеним договором купівлі-продажу, у зв`язку з чим нарахована Одеською міською радою сума неустойки підлягає зменшенню.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 30.06.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/412/23 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу до розгляду на 06.09.2023 об 11:00.

У судовому засіданні 06.09.2023 представник Одеської міської ради апеляційну скаргу підтримав; представник ОСОБА_1 висловив заперечення проти її задоволення; представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради просив апеляційну скаргу задовольнити.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 22.02.2022 між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради ("Продавець") та ОСОБА_1 ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу б/н (далі договір б/н від 22.02.2022), відповідно до пункту 1.1 якого Продавець продав, а Покупець купив індивідуально визначене майно комунальної власності, яке в цілому складається з нежилих приміщень першого поверху загальною площею 49,7 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , відображених у технічному паспорті, виданому Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості", виготовленому станом на 21.01.2008.

Згідно з пунктом 1.5 договору б/н від 22.02.2022 ціна продажу об`єкта відповідно до протоколу про результати електронного аукціону №UA-РS-2022-01-01-000003-1, затвердженого наказом в.о. директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №70 від 31.01.2022, та відповідно до наказу в.о. директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №71 від 31.01.2022 "Про приватизацію нежилих приміщень першого поверху загальною площею 49,7 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ", з урахуванням ПДВ, складає 1350001 грн. Гарантійний внесок враховано до ціни продажу та складає 56160 грн.

В силу пунктів 2.1, 2.2 договору б/н від 22.02.2022 Покупець зобов`язаний сплатити залишок ціни продажу об`єкта з урахуванням ПДВ (за вирахуванням гарантійного внеску) у розмірі 1293841 грн за рахунок власних коштів з рахунку Покупця № НОМЕР_1 у АТ КБ "Приватбанк" на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №UA9034299, , банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Гарантійний внесок враховано Продавцем при розрахунку залишку ціни продажу. Цей договір є підставою для проведення розрахунків за об`єкт купівлі-продажу.

У підпункті 5.4.1 пункту 5.4 договору б/н від 22.02.2022 узгоджено, що Покупець зобов`язаний у встановлений цим договором термін сплатити ціну продажу об`єкта купівлі-продажу, штрафних санкцій, що можуть виникнути у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за цим договором, підписати акт приймання-передачі об`єкта, зазначеного у пункті 1.1 цього договору.

У разі несплати Покупцем коштів, передбачених розділом 2 "Порядок розрахунків за придбаний об`єкт" цього договору, в термін, визначений пунктом 2.1 цього договору Покупець сплачує на користь Продавця неустойку в розмірі 5% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у пункті 1.5 цього договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 календарних днів даний договір підлягає розірванню (пункт 6.1 договору б/н від 22.02.2022).

Положеннями пунктів 7.1, 7.3 договору б/н від 22.02.2022 визначено, що сторони звільняються від відповідальності щодо виконання умов договору в разі виникнення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили). Сторона, яка не може виконати умови договору через виникнення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), повинна повідомити про це іншу сторону протягом двох тижнів. Зазначені форс-мажорні обставини мають бути підтверджені відповідним компетентним органом.

За умовами пункту 8.3, підпунктів 8.4.1, 8.4.2 пункту 8.4 договору б/н від 22.02.2022 у разі невиконання однією зі сторін умов цього договору він може бути змінений або розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду. Виключними умовами для розірвання договору виступають несплата протягом 60 днів коштів за об`єкт купівлі-продажу з дня укладення договору відповідно до його умов, а також невиконання умов продажу об`єкта і зобов`язань Покупця, визначених договором, в установлений договором строк.

22.02.2022 вищенаведений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №382.

У період з 03.03.2023 по 07.03.2023, тобто вже після подання Одеською міською радою позову та відкриття провадження у даній справі, відповідачка перерахувала на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради № НОМЕР_2 грошові кошти у загальній сумі 1293841 грн, що підтверджується копіями дублікатів квитанцій до платіжних інструкцій №0.0..1 від 03.03.2023, №0.0..1 від 04.03.2023, №0.0..1 від 06.03.2023 та №0.0..1 від 07.03.2023.

13.03.2023 на адресу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 б/н від 13.03.2023, в якій відповідачка просила зарахувати сплачені нею відповідно до вищенаведених квитанцій кошти у загальній сумі 1293841 грн в рахунок оплати за викуп об`єкта нерухомого майна площею 49,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору б/н від 22.02.2022 (реєстровий №382).

У матеріалах справи також містяться копії:

-листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, в якому остання засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме: військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, при цьому вказані обставини до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин обставини (обставини непереборної сили);

-виписки по належному ОСОБА_1 рахунку № НОМЕР_1 у АТ КБ "Приватбанк" за період 01.02.2022-31.03.2022, з якої вбачається, що баланс на початок періоду складав 1144651,75 грн, а на кінець періоду 89,51 грн;

-закордонного паспорту ОСОБА_1 НОМЕР_3 , виданого 20.02.2018;

-свідоцтв про народження дітей відповідачки, а саме: ОСОБА_2 (серії НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (серії НОМЕР_5 ) та ОСОБА_4 (серії НОМЕР_6 );

-виданих ОСОБА_1 та її дітям довідок Центру обслуговування населення міста Цирндорф (Німеччина) б/н від 29.06.2022 про реєстрацію місця проживання останніх з 01.05.2022 у вказаній громаді (адміністративний район Вайнцірляйн);

-виданого ОСОБА_1 Окружним управлінням Фюрт (Німеччина) дозволу на тимчасове проживання YZM21XP7J від 10.06.2022.

Предметом спору у даній справі є вимоги про розірвання укладеного між сторонами договору б/н від 22.02.2022, а також про стягнення з відповідачки на користь позивача 3% річних у розмірі 23501,82 грн та неустойки у розмірі 64692,05 грн, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що після подання Одеською міською радою позову у даній справі ОСОБА_1 погасила заборгованість з оплати вартості придбаного об`єкта нерухомого майна за договором б/н від 22.02.2022, що з урахуванням існування форс-мажорних обставин у вигляді запровадження в Україні з 24.02.2022 воєнного стану зумовлює відсутність істотних порушень відповідачкою умов вказаного договору, які могли б стати підставами для його розірвання. Водночас, з огляду на несвоєчасне виконання прийнятих на себе зобов`язань за вищенаведеним договором, місцевий господарський суд зазначив про правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідачки неустойки та 3% річних, але при цьому врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій.

Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору і стягнення 44692,05 грн неустойки, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/412/23 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради 23501,82 грн 3% річних та 20000 грн неустойки Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір б/н від 22.02.2022 є договором купівлі-продажу комунального майна.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частини першої статті 691 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, врегульовано Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" приватизація державного або комунального майна здійснюється шляхом продажу об`єктів права державної або комунальної власності на аукціоні або викупу об`єктів приватизації.

У частині першій статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" вказано, що під час приватизації об`єкта державної або комунальної власності шляхом його продажу на аукціоні, викупу між продавцем і покупцем укладається відповідний договір купівлі-продажу. Укладення та внесення змін до договорів купівлі-продажу здійснюються відповідно до вимог законодавства.

Отже, договір б/н від 22.02.2022 став підставою виникнення у сторін зобов`язань відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Як зазначалося вище, в силу узгоджених сторонами умов пункту 2.1 договору б/н від 22.02.2022 Покупець зобов`язаний сплатити залишок ціни продажу об`єкта з урахуванням ПДВ (за вирахуванням гарантійного внеску) у розмірі 1293841 грн за рахунок власних коштів з рахунку Покупця № НОМЕР_1 у АТ КБ "Приватбанк" на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №UA9034299, , банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Отже, з огляду на те, що нотаріальне посвідчення договору б/н від 22.02.2022 відбулося 22.02.2022, оплату залишку ціни продажу об`єкта купівлі-продажу відповідачка повинна була здійснити в строк до 24.03.2022.

Положеннями пункту 6.1 договору б/н від 22.02.2022 передбачено, що у разі несплати Покупцем коштів, передбачених розділом 2 "Порядок розрахунків за придбаний об`єкт" цього договору, в термін, визначений пунктом 2.1 цього договору Покупець сплачує на користь Продавця неустойку в розмірі 5% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у пункті 1.5 цього договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 календарних днів даний договір підлягає розірванню.

За умовами підпункту 8.4.1 пункту 8.4 договору б/н від 22.02.2022 виключною умовою для розірвання договору виступає несплата протягом 60 днів коштів за об`єкт купівлі-продажу з дня укладення договору відповідно до його умов.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини перша-четверта статті 188 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" несплата коштів за об`єкт приватизації згідно з договором купівлі-продажу протягом 60 днів з дня укладення договору купівлі-продажу є підставою для розірвання такого договору відповідно до статті 30 цього Закону.

Частиною третьою статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" унормовано, що несплата протягом 60 днів коштів за об`єкт приватизації з дня укладення договору купівлі-продажу відповідно до його умов є виключною умовою для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з частиною дев`ятою статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано, у тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки або визнано недійсним за рішенням суду.

Водночас до розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації застосовуються також і загальні правила щодо порядку розірвання договору, визначені положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, адже відповідно до вказаних норм не має значення тип договору, який розривається, чи його різновид, натомість такі норми застосовується до зобов`язань різних типів.

Зокрема, повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, що вона розраховувала при укладанні договору.

Оцінка істотності порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина сторони, що припустилася порушення договору, (як суб`єктивний чинник) не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання стороною договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, тобто способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Отже, оскільки законодавець визначає ціну однією із істотних умов договору купівлі-продажу, то основний інтерес особи, яка здійснення відчуження майна у власність іншої особи, полягає в отриманні плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (продавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні відповідного договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, істотне порушення покупцем умов договору купівлі-продажу щодо своєчасного та повного внесення оплати за об`єкт продажу згідно з загальними нормами договірного права (Цивільний кодекс України) та нормами спеціального законодавства (Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна") є належною та достатньою правовою підставою для розірвання зазначеного договору в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується ОСОБА_1 , ні протягом 30 днів з моменту нотаріального посвідчення договору б/н від 22.02.2022, ні протягом наступних 30 днів відповідачка не сплатила вартість об`єкта продажу за вказаним договором, а також не перерахувала неустойку за прострочення відповідної оплати вартості зазначеного об`єкта (як того вимагають узгоджені сторонами умови пункту 6.1 договору б/н від 22.02.2022), що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги Одеської міської ради про розірвання даного договору у зв`язку з істотним порушенням відповідачкою його умов.

Аналогічна правова позиція про те, що невиконання відповідачем зобов`язання щодо оплати коштів за об`єкт приватизації згідно з положення цивільного законодавства і спеціального закону (Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна") зумовлює правомірність обрання позивачем способу захисту у вигляді заявлення позовної вимоги про розірвання відповідного договору купівлі-продажу, міститься у постановах Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №918/344/21, від 24.05.2022 у справі №922/399/21 та в ухвалі від 15.08.2023 у справі №917/776/22.

Сплата вартості об`єкта продажу після відкриття провадження у даній справі не може виправдовувати бездіяльність відповідачки, оскільки має місце істотне порушення останньою строку проведення оплати вартості об`єкта купівлі-продажу, та, як наслідок, не може бути бути підставою для висновку про відсутність істотного порушення умов договору, однією із кваліфікуючих ознак якого виступає його оплатний характер.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини другої статті 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Отже, у будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 22.06.2022 у справі №904/5328/21 та від 25.01.2022 у справі №904/3886/21).

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" шляхом видачі сертифіката.

При цьому колегією суддів враховується, що таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. Відтак сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Як зазначалося вище, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Сама по собі збройна агресія проти України та воєнний стан, не можуть автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.06.2023 у справі №910/8580/22.

Колегія суддів наголошує, що наявний у матеріалах справи лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, розміщений на офіційному веб-сайті останньої, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Зазначений лист не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", при цьому такий лист також не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідачки), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини, натомість він адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, і його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Таким чином, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 07.06.2023 у справі №912/750/22 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутній та відповідачкою до суду першої інстанції не подано сертифікату Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат на підтвердження визнання військової агресії Російської федерації проти України або введеного з 24.02.2022 у зв`язку з цією агресією воєнного стану, форс-мажорними обставинами, які б зумовили неможливість виконання ОСОБА_1 прийнятих на себе зобов`язань за договором б/н від 22.02.2022.

За таких обставин, відповідачкою не підтверджено належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості нею прийнятих на себе зобов`язань за договором б/н від 22.02.2022 внаслідок існування обставин непереборної сили, що безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду.

Крім того, відповідачкою не заперечується, що остання всупереч пункту 7.1 договору б/н від 22.02.2022 взагалі не повідомила Одеську міську раду про неможливість виконання нею умов договору б/н від 22.02.2022.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що невиконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання повинно бути кваліфіковане як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а сама відповідачка визначена такою, що прострочила виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

У пункті 6.1 договору б/н від 22.02.2022 передбачено, що у разі несплати Покупцем коштів, передбачених розділом 2 "Порядок розрахунків за придбаний об`єкт" цього договору, в термін, визначений пунктом 2.1 цього договору Покупець сплачує на користь Продавця неустойку в розмірі 5% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у пункті 1.5 цього договору.

Колегія суддів зазначає, що позивачем у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором б/н від 22.02.2022 правомірно нараховано відповідачці неустойку у сумі 64692,05 грн.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення штрафних санкцій, місцевий господарський суд зменшив розмір неустойки (з 64692,05 грн до 20000 грн).

Зменшуючи розмір штрафних санкцій, Господарський суд Одеської області врахував ступінь виконання відповідачкою зобов`язань, відсутність доказів погіршення фінансового стану та господарської діяльності позивача, а також настання для нього негативних наслідків у вигляді понесення збитків внаслідок порушенням умов договору б/н від 22.02.2022.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги ступінь виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором б/н від 22.02.2022 (зокрема, хоча і несвоєчасну, але повну сплату нею вартості об`єкта купівлі-продажу), відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідачки, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки (з 64692,05 грн до 20000 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідачки уникнути відповідальності.

Посилання апелянта на те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси Одеської міської ради, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки стягнення 3% річних та частини заявленої до стягнення суми неустойки має забезпечити баланс інтересів сторін.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/412/23 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, а також зміні в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідачку (у разі коли господарський суд зменшує розмір пені, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено), у той час як витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволенню вказаної скарги.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2023 у справі №916/412/23 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору скасувати, позов в цій частині задовольнити, в частині розподілу судових витрат змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі-продажу від 22.02.2022, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 49,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22.02.2022 за №382.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради 23501,82 грн 3% річних та 20000 грн неустойки.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради 5368 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви".

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради 4026 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 11.09.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук