Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України про стягнення 162 044 317,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані наявністю підстав для стягнення з відповідача вартості майна в сумі 162 044 317,00 грн., оскільки таке майно було передано відповідачу за укладеним між сторонами спору договором, який в подальшому визнаний недійсним в судовому порядку.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" 104 357 034 грн 98 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 473 790 грн. 80 коп.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача вартості поставленого майна за Договором підлягає задоволенню частково в сумі 104 357 034,98 грн., тобто в сумі, визначеній висновком Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218, з урахуванням встановленої судом часткової оплати.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 задоволено; рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 скасовано та прийнято нове, яким у задоволені позову відмовлено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" на користь Міністерства оборони України 710 686,20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 910/4905/20 від 29.11.2022 касаційну скаргу задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у справі № 910/4905/20 скасовано; справу № 910/4905/20 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

29.08.2023 Північним апеляційним господарським судом (головуючий - суддя О.М. Гаврилюк, судді В.В. Сулім та Б.О. Ткаченко) було розглянуто апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20.

За результатами розгляду апеляційної скарги більшістю голосів суддів було прийнято постанову про залишення апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі №910/4905/20 без задоволення, резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі №910/4905/20 без змін та про зміну мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі №910/4905/20, з викладенням її в редакції даної постанови.

При прийнятті зазначеної постанови мною, суддею Північного апеляційного господарського суду Б.О. Ткаченком, висловлено окрему думку, суть якої полягає в наступному.

На моє переконання, позивачем було пропущено строк позовної давності, що у результаті мало бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем у суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові лише у випадку, коли позов доведений.

Суд першої інстанції, відхиляючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, вказав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки після визнання недійсним Договору в частині нерухомого майна (рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15) у позивача не виникало право на витребування майна поставленого останнім відповідачеві, так як договір в частині поставки медичного обладнання залишався чинним, тому обчислення відповідачем строку позовної давності з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 є помилковим.

За висновком суду першої інстанції, право на застосування реституції та витребування майна виникло у позивача з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 (01.03.2019), яким був визнаний недійсним Договір в іншій частині, тобто в частині поставки позивачем майна відповідачеві.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є невірним з огляду на наступне.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом справи № 60/158-08.

Так, Харківський апеляційний господарський суд у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08 дійшов до висновку про нікчемність всього договору № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю в силу імперативних приписів ст. 228 ЦК України, як такого, що порушує публічний порядок.

Стаття 228 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Вказане вище опосередковано підтверджується постановою Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 640/11916/16-ц, в якій також зазначено про нікчемність договору № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю в силу імперативних приписів ст. 228 ЦК України

Так, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Водночас, згідно з частиною 3 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Як вбачається з акту виконання інвестиційного проекту від 23.12.2008, виконання нікчемного договору почалось з 04.06.2007 (акт прийому-передачі медичного обладнання від 04.06.2007). А тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для захисту прав, порушених нікчемним правочином та закінчився 04.06.2010. Водночас, як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва засобами поштового зв`язку 31.03.2020, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності.

Строк позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенцій (з прав людини), виконує декілька задач, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, упереджуючи порушення прав відповідачів, які можуть статися у випадку ухвалення судом рішення на підставі доказів, які виявилися неповними через збіг часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою No 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти росії; та п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами No 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Об?єднаного Королівства».

Також Європейський Суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням ст. 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність є важливим аргументом в ході судового розгляду (справа No 36157/08 § 22, 23 від 22.07.2014 Графесколо проти Республіки Молдова). 3 огляду на викладене та враховуючи сталу практику Європейського Суду з прав людини, стосовно питання застосування строків позовної давності національними судами, Міністерство оборони України вважає правомірним застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 104, 3 мли. грн. на користь «РАЙВЕЛ».

У контексті вищевикладеного слід зазначити, що Міністерством оборони України не вчинялось дій які б свідчили про визнання згаданого боргу, а також, на мою думку, відсутні правові підстави стосовно переривання перебігу строку позовної давності до застосування наслідків вчинення нікчемного правочину, зокрема тлумачення частини 1 та 5 ст. 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог.

Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги для визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня коли особа дізналась або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість, для вимоги для виконання зобов`язання. початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15).

Також, слід зазначити, що визнання недійсним нікчемного правочину жодним чином не впливає на перебіг строку позовної давності, що узгоджується з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» а саме, нікчемний правочин є недійсним з моменту його укладення через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Нікчемний правочин на відміну від оспорюваного не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

3 огляду на вищевикладене, позивач повинен був скористатись своїм правом на захист, починаючи з 04.06.2007, що є датою початку передачі медичного майна, тобто початком строку виконання нікчемного правочину.

Водночас, наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду, на моє переконання, є необґрунтованими.

Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема. у постанові від 09.04.2020 у справі №10/Б-743), що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі ї спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №752/4422/17). При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17).

Твердження позивача, що він не міг знати про нікчемність договору від 27.03.2007, яка встановлена лише у 2016, що відповідно, на його думку, вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності, не можуть бути взяті до уваги та є необґрунтованими і не свідчать про поважність причин, оскільки ТОВ «ПМЗ «Райвел» було відповідачем у справі № 60/158-08.

Отже, навіть з моменту встановлення факту нікчемності договору від 27.03.2007 вказаною постановою суду у справі № 60/158-08 (29.03.2016) ТОВ «ПМЗ «Райвел» не звернулося до суду у межах строку позовної давності, який сплив 28.03.2019.

Таким чином, наведені позивачем у цій частині мотиви не свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності у спірних правовідносинах. Більше того, як вже зазначалося, початок відліку строку позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину закріплено законодавчо в ч. 3 ст. 261 ЦК України і початок відліку такого строку зміні/поновленню не підлягає.

Посилання позивача на те, що законність договору від 27.03.2007 підтверджувалася різними контролюючими органами також не заслуговують на увагу та не можуть бути враховані, оскільки встановлення обставин/факту договору вимогам закону та нікчемності/недійсності належить до компетенції суду.

Твердження позивача про перебування його в процедурі банкрутства у період з 2014-2019 роки, що, на його думку, перешкоджало йому реалізовувати захист та відновлення своїх прав не є необґрунтованими, адже у процедурі банкрутства з урахуванням як положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», так і положень Кодексу України з процедур банкрутства, у процедурі банкрутства здійснюється аналіз фінансово-господарської діяльності боржника, результатами якого виявляється, зокрема, наявність дебіторської заборгованості і, як наслідок, розпорядником майна/ліквідатором вживаються заходи щодо її стягнення, проте заходів щодо стягнення заборгованості з Міністерства оборони України не вживалося, навіть з урахуванням тієї обставини що у 2016 році (тобто процедура банкрутства вже тривала) боржник був учасником ряду судових спорів про витребування майна на користь держави, яке було передано на виконання умов договору від 27.03.2007.

При цьому, слід звернути увагу на те, що позивач у суді першої інстанції заяви про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності до суду не подав, жодних обґрунтувань в спростування доводів Міністерства оборони України, викладених у заяві про застосування строків позовної давності не зазначав та до суду також не подавав.

Разом з тим, звертаю увагу, що викладені доводи ТОВ «ПМЗ «Райвел» у поясненнях від 30.03.2023 не можуть братися судом до уваги та не підлягають оцінці, оскільки такі пояснення подано з порушенням процесуального строку на їх подання, встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023, а наведені пояснення щодо неможливості їх подання через довготривалий вибір представника у справу не свідчать про поважність причин пропуску процесуального строку в цій справі.

Також, твердження позивача, що фактично договір був визнаний недійсним за рішенням суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, а тому відповідно з моменту набуття даним рішенням законної сили у позивача виникло право на реституцію є помилковими, оскільки, як було зазначено мною вище, факт нікчемності договору був встановлений Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08.

На підставі вищевказаного аналізу, вважаю, що позивачем було пропущено строк позовної давності, у зв`язку із чим апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 слід було задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Суддя

Північного апеляційного

господарського суду Б.О. Ткаченко

"12" вересня 2023 р.