ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2023 р. Справа№ 911/1954/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 01.08.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі 911/1954/22 (суддя Павлєнко Є.В., повний текст рішення складено та підписано 03.05.2023)

за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр правової підтримки підприємництва "Бізнес і Право"

Київської обласної державної адміністрації та

Обухівської районної державної адміністрації

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Української міської ради (далі - Рада) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової підтримки підприємництва «Бізнес і Право» (далі - Товариство), Київської обласної державної адміністрації (далі - Облдержадміністрація) та Обухівської районної державної адміністрації (далі - Райдержадміністрація) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, площею 15 га з кадастровим номером :05:007:0002 шляхом: визнання недійсним розпорядження Облдержадміністрації «Про надання в оренду земельної ділянки» від 24 грудня 2003 року № 854; визнання недійсним договору оренди цієї земельної ділянки, укладеного 16 січня 2004 року між Облдержадміністрацією в особі Райдержадміністрації та Товариством; скасування рішення про державну реєстрацію прав від 2 вересня 2014 року за номером 15525790 з одночасним поверненням спірної земельної ділянки на користь Ради з незаконного володіння Товариства.

В обґрунтування позовних вимог Прокурор вказав, що вищезазначене розпорядження Облдержадміністрації прийняте, а договір про передачу цієї ділянки в оренду під забудову - укладений всупереч вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду та розташована в межах прибережної зони захисної смуги річки Дніпро. На думку Прокурора, віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду повністю підтверджується загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України (шари аналітичні: умовна прибережна захисна смуга), розміщеними на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Ці відомості є загальновідомими, а тому не потребують доказування в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Крім того, відповідно до інформації ДНВП «Картографія» та наданих картографічних матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером: :05:007:0002 повністю розташована у межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Дніпро. Окрім цього Прокурор зазначив, що прибережні захисні смуги, як землі водного фонду, за особливостями свого цільового призначення і правового режиму можуть надаватись в оренду, однак не можуть використовуватися для будівництва будинків котеджного типу (індивідуально житлової та садово-дачної забудови). Враховуючи викладене, Прокурор просив про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14 жовтня 2022 року матеріали позовної заяви Прокурора передано за територіальної підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження Облдержадміністрації «Про надання в оренду земельної ділянки» від 24 грудня 2003 року № 854 є необґрунтованою, враховуючи обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472, а також те, що Прокурором не доведено того, що спірна земельна ділянка віднесена до земель водного фонду.

Також судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди, укладеного на підставі зазначеного розпорядження з підстав недоведення того, що вказане розпорядження суперечить приписам водного та земельного законодавства.

У зв`язку з вказаним, за висновком суду першої інстанції, позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні Радою права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди з одночасним поверненням спірної земельної ділянки на користь Ради з незаконного володіння відповідача-1 також не підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі 911/1954/22 та ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити у повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок Київської обласної прокуратури.

Скаржник вважає, що судом неповно досліджено обставини справи, не надано правової оцінки всім доказам та аргументам учасників справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2005 у справі №41/472 не має преюдиційного значення для даної справи, оскільки має інший суб`єктний склад;

- судом не надано належно оцінку доказів в їх сукупності, зокрема інформації ДНВП «Картографія» та викопіювання із загальнодоступного інтернет ресурсу «Відкриті дані земельного кадастру України», який дублює відомості Публічної кадастрової карти України, а тому зроблено неправильний висновок про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду;

- під час прийняття рішення судом не надано правової оцінки доводам прокурора щодо протиправності відведення у користування земель водного фонду і рекреаційного призначення для їх забудови будинками котеджного типу та водно-спортивним комплексом.

23.05.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №911/1954/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №911/1954/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 29.05.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №911/1954/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/1954/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

31.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду від Київської обласної прокуратури надійшов лист з платіжною інструкцією від 25.05.2023 №1231.

14.06.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 у справі №911/1954/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі 911/1954/22 та призначено до розгляду на 01.08.2023.

13.07.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової підтримки підприємництва «Бізнес і Право» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просив суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до наступного:

- спірна земельна ділянка не накладається на прибережну захисну смугу, що свідчить про відсутність обмежень в забудові земельної ділянки та правомірність передання земельної ділянки в оренду відповідачу-1;

- рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2005 у справі №41/472 має преюдиційне значення для даної справи, оскільки учасником вказаної справи був заступник прокурора Київської області;

- будівництво водно-спортивного комплексу з будинками котеджного типу не забороняється на землях рекреаційного призначення, що спростовує доводи прокурора про незаконність передання земельної ділянки в оренду відповідачу-1;

- Українська міська рада не набула права власності на спірну земельну ділянку, а тому не може вважатись належним позивачем у цій справі;

- пропуск строку позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

Також до відзиву додано клопотання про дослідження доказів у справі (перелік наведений у прохальній частині клопотання), що наявні в матеріалах справи.

У судове засідання 01.08.2023 з`явилися прокурор та представник відповідача-1, надали свої пояснення.

Прокурор підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача-1 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 в судове засідання не з`явились. Водночас, судом враховано клопотання Київської обласної державної адміністрації про розгляд справи без участі її представника.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності відповідача-2 та відповідача-3 за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472, що набрало законної сили 15 лютого 2005 року, відмовлено в задоволенні позову Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) до Облдержадміністрації та Товариства, треті особи: Державний комітет України з земельних ресурсів, Державний комітет України з водного господарства, про визнання розпорядження та договору недійсними. Цим рішенням встановлено, що на підставі висновків погоджувальних служб та позитивного висновку державної землевпорядної експертизи 24 грудня 2003 року Облдержадміністрацією видано розпорядження № 854 «Про надання в оренду земельної ділянки», відповідно до якого Товариству надано в оренду на 50 років земельну ділянку, площею 15,0 га (чагарників заболочених), за рахунок земель державної власності на території Ради під будівництво водно-спортивного комплексу з будинками котеджного типу.

Відповідно до пункту 4 вказаного розпорядження Райдержадміністрації доручено укласти та підписати від імені Облдержадміністрації договір оренди земельної ділянки з відповідачем-1.

На виконання вказаного розпорядження Райдержадміністрацією 8 січня 2004 року видано розпорядження № 1 «Про укладення договору оренди земельної ділянки із Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової підтримки підприємництва «Бізнес і Право», згідно з пунктом 3 якого підписання договору оренди доручено першому заступнику голови Райдержадміністрації Пелешенку О.В.

16 січня 2004 року між Облдержадміністрацією в особі заступника голови Райдержадміністрації Пелешенка О.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової підтримки підприємництва «Бізнес і Право» укладено договір оренди спірної земельної ділянки.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

Також у межах даної судом встановлено, що 19 січня 2004 року між відповідачем-1 та Облдержадміністрацією підписано акт приймання-передачі спірної земельної ділянки в довгострокове платне володіння та користування (на умовах оренди) для будівництва водно-спортивного комплексу з будинками котеджного типу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472 встановлено, що спірним розпорядженням не визначалась категорія землі. У зв`язку із цим ні Прокуратурою, ні КМУ у справі не надано суду доказів тієї обставини, що відповідач, видавши спірне розпорядження, встановив або змінив цільове призначення спірної земельної ділянки, або що вказана зміна відбулася раніше і з порушення чинного законодавства.

У цьому рішенні встановлено, що Прокуратурою та КМУ не доведено той факт, що спірна земельна ділянка на момент її надання в оренду Товариству була віднесена до категорії земель водного фонду у передбаченому ЗК України порядку. Ця ділянка надана в користування Товариству для будівництва водно-спортивного комплексу з будинками котеджного типу, тобто для спорудження об`єктів стаціонарної рекреації і організації відпочинку населення, туризму й проведення спортивних заходів, та згідно зі статтею 51 ЗК України підпадає під категорію земель рекреаційного призначення.

Також у даному рішенні вказано, що спірна земельна ділянка на момент її відведення і надання в оренду не відносилась до водного фонду та знаходилась у державній власності в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, розташовувалась за межами населеного пункту - міста Українка.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472 встановлено, що спірне розпорядження Облдержадміністрації видано в межах наданих їй повноважень, у зв`язку з чим спірний договір оренди укладений відповідно до приписів чинного на той час законодавства.

При цьому, як встановлено судом в даній справі, згідно з витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28 липня 2014 року № НВ-014, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 17 квітня 2013 року, вищезазначеній орендованій земельній ділянці, площею 15 га, присвоєно кадастровий номер: :05:007:0002.

27 серпня 2014 року проведено державну реєстрацію права оренди Товариства на спірну земельну ділянку на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 15525790 від 2 вересня 2014 року).

Щодо застосування обставин, встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472 як преюдиційних в межах розгляду даної справи суд зазначає наступне.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року в справі № 910/16898/19.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 1 вересня 2020 року в справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20), від 3 липня 2018 року в справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, оскільки позов у даній справі та позов у справі № 41/472 були подані Прокурором до відповідачів: Облдержадміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової підтримки підприємництва «Бізнес і Право», зміст позовних вимог становили питання недійсності розпорядження та договору оренди, а предметом доказування обох позовів було встановлення факту приналежності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, тому обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472 є преюдиційними для справи № 911/1954/22.

Наведеним спростовуються доводи прокурора про протилежне з посиланням на різний суб`єктний склад.

Виходячи з викладеного, як правильно зазначив суд першої інстанції, та обставина, що спірна земельна ділянка на момент її відведення і надання в оренду не відносилась до водного фонду та знаходилась в державній власності у межах Української міської ради Обухівського району Київської області, розташовувалась за межами населеного пункту - міста Українка, є встановленою рішенням Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472, а відтак не підлягає доказуванню в межах даної справи.

Частинами 1, 3 статті 85 ВК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У тимчасове користування за погодженням із постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

З метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги (частина 1 статті 88 ВК України).

Згідно з положеннями частин 2, 3 статті 88 ВК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Відповідно до положень частини 1 статті 58 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За частиною 4 статті 59 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно з частиною 2 статті 61 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина 1 статті 393 ЦК України).

Пунктом г частини 3 статті 152 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 155 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон) відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Відповідно до частини 1 статті 38 Закону відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі: витягів з Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території); викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Для фізичних та юридичних осіб відомості Державного земельного кадастру надаються за бажанням заявника: у паперовій формі; в електронній формі через Публічну кадастрову карту, за умови електронної ідентифікації особи з використанням кваліфікованого електронного підпису та оплати послуг за надання відомостей з Державного земельного кадастру із застосуванням електронних платіжних засобів відповідно до Закону України «Про платіжні послуги». Доступ до відомостей Державного земельного кадастру надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, нотаріусам, банкам та особам, які в установленому законом порядку внесені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у тому числі через Публічну кадастрову карту, що є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за умови ідентифікації особи з використанням кваліфікованого електронного підпису (частина 2, 3 статті 38 Закону).

Згідно з пунктом 3 «Загальна частина» «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок), документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, витяги з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території), викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), кадастрові плани земельних ділянок та інші документи створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Публічна кадастрова карта - це частина програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за допомогою якої здійснюється надання доступу до відомостей Державного земельного кадастру та оприлюднення у вигляді відкритих даних визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» відомостей (підпункт 3 пункту 2 «Загальна частина» Порядку).

Згідно з пунктом 180 Порядку довідка з Державного земельного кадастру, що містить узагальнену інформацію про землі (території), формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру у двох примірниках, які підписує Державний кадастровий реєстратор (адміністратор центру надання адміністративних послуг, уповноважена посадова особа виконавчого органу сільських, селищних, міських рад) та засвідчує свій підпис власною печаткою, а у разі, коли довідка надається в електронній формі, - посвідчує його власним кваліфікованим електронним підписом.

Пунктом 181 Порядку передбачено, що викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), зокрема, містить: частину ортофотоплану у масштабі 1:5000 або в іншому масштабі, який забезпечує чітке відображення всіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, зі змісту наданого Прокурором викопіювання з ортофотоплану в масштабі 1:10 000 з нанесенням меж спірної земельної ділянки, берегової лінії річки Дніпро та 100 метрової прибережної захисної смуги вбачається, що земельна ділянка (кадастровий номер: :05:007:0002) знаходиться за межами берегової лінії та 100 метрової прибережної захисної смуги.

Також судом правильно встановлено, що в наданому Прокурором витязі з Державного земельного кадастру від 28 липня 2014 року № НВ-014 спірна земельна ділянка віднесена до категорії земель рекреаційного призначення.

Щодо посилань Прокурора на відомості з Публічної кадастрової карти слід зазначити наступне.

7 травня 2022 року КМУ прийнято постанову «Деякі питання ведення та функціонування Державного земельного кадастру в умовах воєнного стану» № 564, розроблену Держгеокадастром з дотримання вимог статей 121, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні».

Положеннями пунктів 3, 4 вказаної постанови визначено, що надання доступу до Державного земельного кадастру користувачам, які мали такий доступ до 24 лютого 2022 року, здійснюється за рішенням Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру на підставі звернень таких користувачів до зазначеної Служби. Надання доступу до Державного земельного кадастру іншим користувачам здійснюється відповідно до вимог Порядку. Вимоги законодавства щодо оприлюднення на офіційному веб-сайті Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, зокрема через Публічну кадастрову карту, що є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру, картографічної основи, індексних кадастрових карт (планів), базових, аналітичних, кадастрових, інформаційних шарів та всіх відомостей Державного земельного кадастру, передбачених статтями 12-15 Закону, зокрема у векторному вигляді, не застосовуються.

Відтак, судова колегія наголошує, що посилання Прокурора на те, що відомості з Публічної кадастрової карти є загальновідомими, не узгоджуються з вищезазначеними приписами чинного законодавства.

У зв`язку з вказаним, судом визнаються необґрунтованими доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, наданим прокурором, зокрема інформації ДНВП «Картографія» та викопіюванню із загальнодоступного інтернет ресурсу «Відкриті дані земельного кадастру України»,

Таким чином, враховуючи обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 4 лютого 2005 року в справі № 41/472, а також те, що Прокурором не доведено того, що спірна земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, судова колегія визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження Облдержадміністрації «Про надання в оренду земельної ділянки» від 24 грудня 2003 року № 854 не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди цієї земельної ділянки, укладеного 16 січня 2004 року між Облдержадміністрацією в особі Райдержадміністрації та відповідачем-1, суд зазначає наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи з вимог частини 1-3, 5 вказаної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

З огляду на зазначені вище висновки суду про недоведення прокурором того, що спірне розпорядження суперечить приписам водного та земельного законодавства, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди, укладеного на підставі зазначеного розпорядження, також не підлягає задоволенню

Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав від 2 вересня 2014 року за номером 15525790 з одночасним поверненням спірної земельної ділянки на користь Ради з незаконного володіння відповідача-1.

Згідно абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

З огляду на відмову в задоволенні вимог про визнання недійсним розпорядження та договору, тому позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні Радою права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди з одночасним поверненням спірної земельної ділянки на користь Ради з незаконного володіння Товариства також не підлягає задоволенню.

Судом враховано доводи відповідача-1 про пропуск прокурором строку позовної давності, однак відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а тому враховуючи наведені вище висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість, то за викладених обставин позовна давність не застосовується.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником у поданій апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №911/1954/22.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №911/1954/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №911/1954/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі 911/1954/22 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/1954/22 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.08.2023 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров