РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.08.2023Справа № 910/8895/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко - Легких Г.П., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/8895/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕНКОР» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 38)

До Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» (03151, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 94)

про стягнення 690 362, 06 грн

Без виклику представників сторін.

ОСТАВИН СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СТЕНКОР» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» (надалі - відповідач) про стягнення 690 362, 06 грн.

Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати.

14.06.2023 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи № 910/8895/23 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

06.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив.

25.07.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

04.08.2023 до суду від позивача надійшла зава про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

18.08.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

1. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

23.03.2021 між ТОВ «СТЕНКОР» (позивач, постачальник, продавець) та ДП «ЗАВОД 410 ЦА» (відповідач, покупець) укладено Договір купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-64/2 (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого продавець зобов`язується по договору поставити покупцю товари, зазначені в специфікаціях які є невід`ємною частиною цього договору (далі - специфікації) або в заявці у разі поставки товару до укладання цього договору. Найменування товару: термопара Т31-1. Код ДК: 021:2015-34731000-0.

Пунктом 3.1. Договору сторони передбачили, що ціна цього договору на момент його укладання складає 455994, 00 грн в тому числі ПДВ у розмірі 75 999, 00 грн.

Згідно п. 4.1. Договору умови оплати товару зазначаються в кожній специфікації.

Згідно Специфікації №1 до Договору ціна товару становить 455994, 00 грн з ПДВ. Оплата здійснюється протягом 30 банківських днів після постави ТМЦ, проходження вхідного контролю на підприємстві покупця та підписання договору, у розмірі 100 % вартості ТМЦ. Поставка здійснюється партіями по заявці покупця. DDP - склад покупця м. Київ, Повітрофлотський проспект, 94.

30.03.2021 відповідачеві було поставлено товар за видатковою накладною №000087 на суму 455994, 00 грн з ПДВ.

Проте, позивач стверджує, що відповідач так і не здійснив розрахунок за поставлений та прийнятий товар, у зв`язку з чим, позивач звертається до суду з метою стягнення суми основного боргу, нарахованих штрафних санкцій (пені) згідно п. 7.2. Договору, а також 3 % річних та інфляційних втрат згідно статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.

2. Предмет позову.

Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення суми основного боргу у розмірі 455994,00 грн, а також за період прострочення з 15.05.2021 по 15.11.2021 пені у розмірі 36 954, 25 грн, а за період з 15.05.2021 по 22.05.2023 3 % річних у розмірі 27 659, 47 грн, інфляційних втрат у розмірі 169 754, 34 грн. за неналежне виконання грошового зобов`язання.

3. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

(1) видаткова накладна №0000087 від 30.03.2021 на поставку товару вартістю 455 994, 00 грн підписана з боку відповідача без зауважень. Проте відповідач у визначений у Специфікації до Договору строк не розрахувався за прийнятий товар (30 банківських днів);

(2) відповідач не звільняється від відповідальності за порушення строків оплати поставленого товару у березні 2021, оскільки, строк оплати настав задовго до введення в Україні правового режиму воєнного стану, а саме датою розрахунку є 14.05.2021. До того ж, відповідач не повідомляв позивача про виникнення у господарських відносинах сторін форс-мажорних обставин внаслідок дії карантину та подальшого запровадження в Україні воєнного стану та відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що прострочення виконання грошового зобов`язання сталося не з його вини;

(3) 3 % річних та інфляційні втрати кредитора, що передбачені статтею 625 ЦК України є заходом відповідальності за порушення зобов`язання та носять компенсаційний, а не штрафний характер. Отже, боржник, навіть у випадку наявності форс-мажору не звільняється від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації за утримання грошових коштів, що входять до складу грошового зобов`язання. Отже, нарахування 3 % річних та інфляції є правомірним. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача річні у розмірі, що визначений законом, а не договором, отже, таке стягнення не може розцінюватись як безпідставне збагачення кредитора, як і стягнення інфляційних втрат, а у спірних відносинах не є застосовним правовий висновок, що викладений у постанові ВП ВС №902/417/18 від 18.03.2020 та на який посилається відповідач у відзиві;

(4) відповідачем не доведено наявність виключних обставин, що є підставою для зменшення штрафних санкцій - пені. Отже, відповідач, окрім основного боргу, зобов`язаний також сплатити штрафні санкції пеню - за період прострочення з 15.05.2021 по 15.11.2021 у розмірі 36 954, 25 грн, а за період з 15.05.2021 по 22.05.2023 також 3 % річних у розмірі 27 659, 47 грн, інфляційні втрати у розмірі 169 754, 34 грн.

4. Заперечення відповідача щодо суті позовних вимог.

(1) ДП «Завод 410 ЦА» не виконало договірні зобов`язання з підстав, що не залежать від відповідача, а саме внаслідок запровадження карантину та введенням в Україні воєнного стану, що вплинув на роботу підприємства;

(2) отже, внаслідок дії форс-мажорних обставин: запровадження карантину та введення в Україні воєнного стану внаслідок повномасштабного вторгнення росії, відповідач звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді сплати штрафних санкцій (пені);

(3) суд має право зменшити штрафні санкції, а згідно висновків ВП ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, суд може зменшити також розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання;

(4) приймаючи до уваги військовий стан в Україні, кризові явища у вітчизняній економіці, зважаючи на специфіку діяльності відповідача, а також те, що відповідачем є державне підприємство, що є винятковим випадком, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат або зменшити розмір таких стягнень до 10 %.

5. Оцінка доказів судом та висновки суду.

З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

- чи були порушені відповідачем обов`язки по оплаті за поставлений товар за Договором?

- чи наявні правові підстави для стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат, а також чи звільнений відповідач від відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді пені?

- чи наявні/відсутні підстави для зменшення суми пені, 3 % річних та інфляційних втрат за заявою відповідача у справі?

- чи підлягають позовні вимоги задоволенню та в якій частині?

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В частині 1 статті 265 Господарського кодексу України зазначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України внормовано, що до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2, 3 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - зі ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно частини 1 та частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно Специфікації №1 до Договору - оплата здійснюється протягом 30 банківських днів після поставки ТМЦ, проходження вхідного контролю на підприємстві покупця та підписання договору, у розмірі 100 % вартості ТМЦ.

Матеріалами справи підтверджено, що товарна продукція на суму 455994, 00 грн прийнята уповноваженим представником відповідача 30.03.2021 без зауважень щодо якості та кількості товару, що підтверджується підписом представника відповідача на видатковій накладній №0000087 від 30.03.2021.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України внормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно календаря робочих днів банківської системи у 2021, що розмішений на офіційному сайті Національного банку України, 30 банківських днів після поставки товару за видатковою накладною №000087 від 30.03.2021 сплили 29.04.2021. Отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 30.04.2021, а не з 15.05.2021 як зазначає позивач, проте, оскільки згідно ч. 2 ст. 237 ГПК України суд не може виходити за межі позовних вимог (в тому числі збільшувати боргові періоди), суд враховує датою початку періоду заборгованості саме 15.05.2021 при перевірці проведених позивачем розрахунків штрафних санкцій, 3 % річних та інфляції.

Згідно ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У своєму відзиві, відповідач заперечує лише щодо позовних вимог щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляції, щодо основної заборгованості відповідач не заперечує та зазначає, що прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого товару виникло не з його вини.

Матеріали справи не містять доказів оплати вартості поставленого товару за видатковою накладною №000087 від 30.03.2021, а отже позовні вимоги в частині стягнення 455994, 00 грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, щодо посилань відповідача на наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді стягнення штрафних санкцій (пені), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено за законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що неналежне виконання виявилось неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин.

Підставами для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, на думку відповідача є обставини запровадження карантину та в подальшому введення в Україні воєнного стану внаслідок повномасштабного вторгнення росії.

Згідно п. 8.1. Договору - сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором у разі виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, пожежа, повінь, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, карантин тощо)

Пунктом 8.2. Договору сторони передбачили, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), повинна не пізніше ніж протягом десяти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Пунктом 8.3. Договору визначено, що докази виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та строк їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

Суд констатує, що Договір поставки укладався відповідачем в березні 2021 року, тобто в момент коли в Україні вже діяв карантин, що запроваджений постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 та від 09.12.2020 №1236 з подальшими змінами.

Відповідно до частини першої статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі статтями 3, 6, 627 Цивільного кодексу України в Україні діє принцип свободи договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суб`єкти господарювання укладають договори на різних, погоджених між ними умовах. Суб`єкти господарської діяльності здійснюють господарську діяльність на власний ризик, самостійно обирають способи поведінки з контрагентами, способи проведення та оформлення господарських операцій тощо.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 27.01.2021 у справі N 910/17876/19, кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Отже, договір поставки був укладений відповідачем вже в умовах кризових явищ, таких як карантин, що виключає можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань під час дії карантину (п. 8.1. Договору), оскільки такі обставини станом на момент укладання договору не були непередбачуваними, що є одним з критеріїв обставин непереборної сили.

Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14 № Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Отже, факт початку дії воєнного стану в Україні з 24.02.2022 є загальновідомим фактом та саме з цієї дати боржники можуть бути звільнені від відповідальності за порушення зобов`язань, у випадку неможливості виконання зобов`язання саме внаслідок дії обставин форс-мажору.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.06.2022 у справі № 922/2394/21, де вказано, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Суд констатує, що в даному спорі, строк виконання зобов`язання відповідача настав ще в квітні 2021, а отже задовго до введення в Україні воєнного стану. Крім того, зі змісту позову вбачається, що позивач нараховує пеню за період з 15.05.2021 по 15.11.2021. Відтак, відповідач не може звільнятись від відповідальності за порушення зобов`язання у період коли відповідних обставин форс-мажору (повномасштабне вторгнення росії та ведення у зв`язку з цим воєнного стану в Україні з 24.02.2022) взагалі не існувало.

Таким чином, надані суду накази відповідача від 24.02.2022 №45 та від 24.03.2022 №46 щодо оголошення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками як підтвердження впливу обставин форс-мажору на діяльність відповідача, що мали місце з 24.02.2022, судом не враховуються, оскільки предметом позову є стягнення штрафних санкцій за період з 15.05.2021 по 15.11.2021.

Згідно п. 7.2. Договору - у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по Договору щодо оплати товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (простроченого) зобов`язання, вираженого в гривнях за кожний день прострочення, у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач нараховує пеню за шість місяців, оскільки, сторони не передбачили в договорі інший строк нарахування штрафних санкцій, а саме за період з 15.05.2021 по 15.11.2021. Однак, оскільки, судом вище встановлено, що відповідач мав виконати обов`язок з оплати вартості поставленого товару 29.04.2021, то суд констатує, що в силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України останні днем нарахування пені є 29.10.2021. Оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог та збільшувати боргові періоди, суд здійснює перевірку розрахунку пені за період з 15.05.2021 по 29.10.2021.

Перевіривши проведений позивачем розрахунок пені за допомогою ІПС «Прецедент», суд констатує, що дійсний розмір пені становить 33343, 78 грн, а не 36954, 25 грн як визначає позивач.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд констатує, що позивач правомірно нараховує 3 % річних та інфляцію за період з 15.05.2021 по 22.05.2023. Перевіривши, проведений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за допомогою ІПС «Прецедент», суд встановив, що дійсний розмір 3 % річних становить 27 621, 99 грн, а не 27 659, 47 грн як визначає позивач, при цьому, розмір інфляційних втрат визначено позивачем вірно та становить 169 754, 34 грн.

Разом з тим, відповідач просить суд зменшити нараховані позивачем розміри пені, 3 % річних та інфляційних втрат до 10 %.

Щодо можливості зменшення розміру пені відповідач посилається на приписи статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, а щодо можливості зменшення 3 % річних та інфляційних втрат відповідач також посилається на постанову ВП ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Згідно частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18 дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, вказуючи про можливість зменшення процентів річних ВП ВС у справі №902/417/18 виходила з критеріїв розумності, справедливості та пропорційності з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів річних, розмір яких встановлено в договорі на рівні 40 % та 96 %, що за висновками ВП ВС є явно невідповідним принципу справедливості. Тобто, у справі №902/417/18 ВП ВС дійшла висновку про можливість зменшення процентів річних, що були встановлені сторонами в договорі у значно більшому розмірі, а ніж передбачено статтею 625 ЦК України та фактично процент річних на рівні 96 % майже повністю покривав основний борг.

В даній справі (№910/8895/23), сторонами не було погоджено іншого розміру процентів річних, аніж той, що визначено в статті 625 ЦК України на рівні 3 % річних.

Отже, в справі №902/417/18 суди виходили з інших фактичних обставин при зменшенні розміру відсотків річних, аніж в справі, що розглядається (№910/8895/23).

Суд констатує, що вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18), а саме від знецінення грошових коштів.

Отже, визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти повинні були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Отже, суд вважає правомірним вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 169 754, 34 грн та 3 % річних, що за розрахунками суду становить 27 621, 99 грн.

Щодо можливості зменшення штрафних санкцій у вигляді пені, що за перерахунком суду становить 33 343, 78 грн, суд зазначає наступне.

Дійсно, можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) передбачені статтею 233 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У частині третій статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; строк прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність / невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19.10.2018 у справі №904/10558/17).

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Суд зазначає, що 24.02.2022 російською федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Воєнний стан в Україні у зв`язку з триваючою військовою агресією російської федерації неодноразово продовжувався та наразі триває, що є загальновідомим фактом, який в будь-якому разі так чи інакше впливає на провадження господарської діяльності суб`єктів господарювання, навіть якщо обставина введення воєнного стану не є форс-мажорною у конкретних спірних правовідносинах.

Виходячи з критеріїв розумності та справедливості та пропорційності, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд враховує наступне:

(1) відповідач не заперечує факт поставки товару та наявність у нього заборгованості у розмірі 455 994, 00 грн;

(2) введення в Україні воєнного стану внаслідок повномасштабного вторгнення росії є загальновідомим фактом, що в будь-якому разі так, чи інакше впливає на ведення підприємствами своєї господарської діяльності;

(3) основним видом господарської діяльності відповідача є КВЕД 30.30 «Виробництво повітряних і космічних літальних апаратів, супутнього устаткування», що є суттєво обмеженою підприємницькою діяльністю з 24.02.2022 в силу загальновідомих фактів закриття повітряного простору над Україною та міжнародного авіасполучення з Україною;

(4) судом задоволено позовні вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в розмірі, що становить 43 % від основного боргу, з огляду на що додаткове стягнення штрафних санкцій у розмірі 33 343, 78 грн може мати не компенсаційних характер (як те передбачає правова природа неустойки), а каральний, а отже бути надмірним тягарем для відповідача.

Разом з тим, суд враховує, що згідно статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Крім того, в умовах військової агресії, діяльність і позивача, як суб`єкта підприємницької діяльності є утрудненою, і на нього, так само впливають негативні фактори, пов`язані з воєнними діями на території України та це ускладнює ведення господарської діяльності.

З огляду на наведене, враховуючи баланс інтересів обох сторін, поведінку відповідача у справі, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (пені), що викладене у відзиві.

Відтак, суд зменшує розмір штрафних санкцій (пені) на 50 % від обґрунтованої суми, розмір якої встановлений судом після здійснення перевірки проведених позивачем розрахунків, та з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 16 671, 89 грн (33343, 78 грн/2), що на переконання суду є співмірним із допущеним відповідачем правопорушенням.

Отже, з урахуванням вище встановленого, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 455 994, 00 грн, пені у розмірі 16671, 89 грн, 3 % річних у розмірі 27621, 99 грн та інфляційних втрат у розмірі 169 754, 34 грн.

6. Розподіл судових витрат.

Позивач в позовній заяві зазначив орієнтовний розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 10 355, 44 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000, 00 грн.

В заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що надійшла до суду 04.08.2023 позивач зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу становить 10 000, 00 грн.

Відповідач, в свою чергу, в клопотанні, що надійшло до суду 10.08.2023 просив суд зменшити витрати позивача на професійну правничу допомогу позивача виходячи з мінімального розміру погодинної оплати праці адвоката за вісім годин.

Щодо розподілу судового збору суд зазначає наступне.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, суд задовольнив позовні вимоги частково, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, проте без врахування зменшення судом розміру штрафних санкцій, оскільки, в даному випадку позовні вимоги є обґрунтованими та суд скористався наданим йому правом на зменшення пені, розмір якої підлягав би задоволенню в обсязі визначеному судом якби розмір неустойки не було зменшено.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

В якості доказів здійснення витрат на послуги адвоката у даній справі у розмірі 10000, 00 грн долучено до матеріалів справи копії: договору про надання правової допомоги від 01.09.2022 №01/09 з додатками; рахунок-фактура №0000020 від 21.07.2023 на суму 10 000, 00 грн; Акт №20 приймання-передачі наданої правової допомоги від 21.07.2023 з додатками.

Згідно п. 4 Акту №20 приймання-передачі наданої правової допомоги від 21.07.2023 клієнт зобов`язується оплатити надані послуги в сумі 10 000, 00 грн протягом 100 календарних днів з моменту підписання даного акту.

Згідно з частинами 2- 5 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5).

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем доведено розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Проте, відповідач в своєму клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача зазначає, що дана справа є не складною за своєю суттю, та у позивача є численна кількість господарських спорів з аналогічних підстав до відповідача та документи у всіх справах є однотипними. Також, відповідач зазначив, що згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року мінімальна зарплата встановлена на рівні у погодинному розмірі 40, 46 грн.

Суд вважає, що клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню.

Так, ціна позову становить 690362, 06 грн, а витрати позивача на адвоката 10 000, 00 грн, тобто в даному випадку сам розмір витрат є релевантним до ціни позову. Однак, суд погоджується з відповідачем в тій частині, що дана справа є стандартною та не складною.

При цьому, дійсно вимоги позивача є однотипними як і у справах №910/8904/23, №910/8095/23, №910/8906/23, №910/8909/23, №910/8910/23, №910/8923/23, №910/8964/23 та суд зазначає, що адвокат позивача є адвокатом з 2012 року, отже має достатній професійний досвід, який не потребує великої затрати часу при підготовці однотипних документів у спорах щодо оплати поставки товару, що є одним із найпоширеніших спорів у господарських правовідносинах та щодо яких є стала та численна практика як судів першої та апеляційної інстанції, так і Верховного Суду.

Отже, на переконання суду витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн є неспівмірними зі складністю справи та кваліфікацією адвоката, що має 11 років стажу. Крім того, при визначенні оплати години роботи адвоката у розмірі 625 грн. на годину роботи, суд виходить з того, що середня вартість години роботи судді першої інстанції складає 500 грн. (з урахуванням стажу, коефіцієнту навантаження та визначення рівня суддівської винагороди) на годину, а також враховуючи рівень оплати праці працівників апарату суду, який є нижчим за мінімальний, справедливим буде визначити рівень оплати праці адвоката на рівні 625 грн. за годину роботи за розгляд справи в суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження .

За таких обставин, з огляду на те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені, суд керуючись статтею 126 ГПК України вважає клопотання відповідача частково обґрунтованим, а відтак, суд приходить до висновку про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000, 00 грн, що відповідає складності справи та у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог такі витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, проте без врахування зменшення судом розміру штрафних санкцій, оскільки, в даному випадку позовні вимоги є обґрунтованими та суд скористався наданим йому правом на зменшення пені, розмір якої підлягав би задоволенню в обсязі визначеного судом, якби розмір неустойки не було зменшено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕНКОР» до Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» про стягнення 690 362, 06 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» (03151, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 94; ідентифікаційний код: 01128297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕНКОР» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 38; ідентифікаційний код: 41557466) 455 994 (чотириста п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) грн 00 коп. - основного боргу, 16 671 (шістнадцять тисяч шістсот сімдесят одна) грн 89 коп. - пені з урахуванням зменшення на 50 %, 169 754 (сто шістдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят чотири) грн 34 коп. - інфляційних втрат, 27 621 (двадцять сім тисяч шістсот двадцять одна) грн 99 коп. - 3 % річних, а також 10 300 (десять тисяч триста) грн 72 коп. - судового збору та 4 973 (чотири тисячі дев`ятсот сімдесят три) грн 57 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

3. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 20 282, 36 грн та 3 % річних у розмірі 37, 48 грн - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких