ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/2503/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Чигирика Максима Леонідовича ( АДРЕСА_1 )
до Фізичної особи-підприємця Коваленка Романа Володимировича ( АДРЕСА_2 )
про стягнення 67246,65 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець Чигирик Максим Леонідович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця Коваленка Романа Володимировича про стягнення заборгованості у розмірі 67246,65 грн. та судові витрати.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача взятих на себе зобов`язань за договором поставки №4-ЧМЛ від 23.04.2020 в частині здійснення повної оплати вартості поставленого товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.06.2023 позовну заяву залишено без руху з огляду на вимоги пункту 2, 3, 5 частини 3 статті 162, частини 2 статті 164 ГПК України та встановлено позивачу строк у п`ять днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

26.06.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано заяву про усунення недоліків позовної заяви (вх. №16297) разом із доданими до неї документами, яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.06.2023 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 ГПК України, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

21.07.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області від позивача зареєстровано заяву щодо розподілу судових витрат (вх. №19116), яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

27.07.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано відзив на позовну заяву (вх. №19841) разом з клопотанням про поновлення строків на подання відзиву (вх. №19842).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.08.2023 клопотання фізичної особи-підприємця Коваленка Романа Володимировича про поновлення строків надання відповідачем відзиву (вх. №19842 від 27.07.2023) задоволено. Поновлено фізичній особі-підприємцю Коваленку Роману Володимировичу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву (вх. №19841 від 27.07.2023) прийнято до розгляду та розгляд справи вирішено здійснювати з його урахуванням.

30.08.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано відповідь на відзив (вх. №23174), яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Отже, матеріали справи свідчать, що учасники справи повідомлені належним чином про розгляд даної справи. Водночас судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів для обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відтак, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи в передбачений положеннями статті 248 ГПК України строк та про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх фактичних обставин справи та ухвалення судового рішення.

Положеннями частини 4 статті 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Обставини справи свідчать, що 23.04.2020 між фізичною особою-підприємцем Чигириком Максимом Леонідовичем (надалі - позивач, постачальник) та фізичною особою-підприємцем Коваленко Романом Володимировичем (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки №4-ЧМЛ (надалі - договір), відповідно до умов пункту 1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується поставляти непродовольчі товари відповідно до поданого покупцем замовлення, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість.

Відповідно до пункту 1.2. договору предметом договору є товари, що визначені у відповідних супровідних документах (накладних, товарно-транспортних накладних тощо), які є невід`ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 1.3. договору право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної накладної, яка засвідчує момент передачі товару, якщо інший порядок переходу права власності на товар від постачальника до покупця не визначений постачальником.

Умовами пункту 2.1. договору погоджено та передбачено, що постачальник здійснює постачання товару, а покупець приймає та оплачує товар за договором окремими партіями.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що кількість товару у кожній партії товару визначається виходячи з усної чи письмової заявки покупця та наявності товару у постачальника на момент отримання заявки, і вказується в первинних документах, які підтверджують передачу товару (накладні та/або акти прийому-передачі).

Відповідно до пункту 2.3. договору передача товару за договором здійснюється в місці, щодо якого досягнуто усної або письмової домовленості між сторонами, і оформлюється накладною або актом прийому-передачі. Постачання товару до місця передачі товару здійснюється за рахунок постачальника. Факт постачання товару до місця передачі товару підтверджується декларацією перевізника або іншим документом, що свідчить про поставку товару покупцю.

Пунктом 4.1. договору визначено, що ціна за кожне найменування товару за договором визначається виходячи з відпускних цін встановлених постачальником на момент отримання заявки покупця та вважається остаточно узгодженою в розмірі вказаному у документах, що підтверджують передачу товару (накладні та/або акти прийому-передачі), якщо інше не визначено постачальником відповідно до умов договору.

Умовами пункту 4.2. договору передбачено, що розрахунки за поставлену партію товару здійснюються в національній валюті України (гривнях) в безготівковому порядку шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.3. договору погоджено, що при заборгованості за товар по декількох накладних отримані кошти будуть зараховуватися як погашення заборгованості за раніше отриманий товар, незалежно від призначення оплати, вказаного в платіжному дорученні (в призначенні платежу вказувати №договору та дату укладення договору).

Відповідно до пункту 4.4. договору покупець сплачує за поставлений йому товар через кожні 30 календарних днів з моменту першої поставки такого товару по мірі його реалізації третім особам (в тому числі кінцевому споживачу).

Згідно з пунктом 4.5. договору у разі не реалізації покупцем поставленого постачальником товару протягом 60 календарних днів з моменту його постачання, покупець зобов`язаний за першою вимогою постачальника повернути йому увесь поставлений та не реалізований товар протягом семи календарних днів з моменту пред`явлення такої вимоги. Повернення товару здійснюється за рахунок та транспортом постачальника. У разі якщо покупець не повернув поставлений товар на вимогу постачальника, покупець тим самим підтверджує, що поставлений товар був повністю реалізований та зобов`язується сплатити постачальнику його вартість. Товар, що повертається покупцем повинен бути без пошкоджень, мати відповідний товарний вигляд та непошкоджену упаковку.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами було оформлено та підписано видаткові накладні на поставку відповідачу товару: №Л00000005 від 23.04.2020 на суму 5600,00 грн., №Л00000022 від 07.05.2020 на суму 2618,83 грн., №Л00000028 від 08.05.2020 на суму 4913,00 грн., №Л00000051 від 18.05.2020 на суму 3237,45 грн., №Л00000105 від 03.06.2020 на суму 7916,60 грн., №Л00000118 від 09.06.2020 на суму 5645,28 грн., №Л00000178 від 06.07.2020 на суму 4801,06 грн., №Л00000211 від 20.07.2020 на суму 6317,81 грн., №Л00000239 від 24.07.2020 на суму 2156,85 грн., №Л00000279 від 31.07.2020 на суму 5998,53 грн., №Л00000291 від 04.08.2020 на суму 2100,00 грн., №Л00000299 від 06.08.2020 на суму 555,58 грн., №Л00000310 від 11.08.2020 на суму 2966,99 грн., №Л00000322 від 18.08.2020 на суму 3646,97 грн., №Л00000342 від 21.08.2020 на суму 4795,78 грн., №Л00000343 від 21.08.2020 на суму 175,00 грн., №Л00000383 від 07.09.2020 на суму 4292,49 грн., №Л00000384 від 07.09.2020 на суму 175,00 грн., №Л00000436 від 22.09.2020 на суму 3614,79 грн., №Л00000437 від 22.09.2020 на суму 800,00 грн., №Л00000462 від 02.10.2020 на суму 5440,93 грн., №Л00000486 від 08.10.2020 на суму 3276,40 грн., №Л00000496 від 13.10.2020 на суму 2206,10 грн., №Л00000504 від 16.10.2020 на суму 2621,72 грн., №Л00000520 від 27.10.2020 на суму 5309,24 грн., №Л00000540 від 02.11.2020 на суму 2961,36 грн., №Л00000541 від 02.11.2020 на суму 200,00 грн. , №Л00000560 від 10.11.2020 на суму 4989,46 грн., №Л00000570 від 16.11.2020 на суму 4563,20 грн., №Л00000583 від 19.11.2020 на суму 4153,07 грн., №Л00000596 від 25.11.2020 на суму 4677,55 грн., №Л00000607 від 30.11.2020 на суму 2781,48 грн., №Л00000622 від 04.12.2020 на суму 3698,02 грн., №Л00000642 від 16.12.2020 на суму 8152,20 грн., №Л00000687 від 21.12.2020 на суму 9281,50 грн., №Л00000701 від 24.12.2020 на суму 4277,62 грн., №Л00000072 від 10.03.2021 на суму 3291,00 грн. Всього товар на суму 144208,86 грн.

Окрім того, з матеріалів справи слідує, що між сторонами було оформлено та підписано накладні на повернення від покупця товару: №Л00000259 від 25.08.2022 на суму 1985,00 грн., №Л00000260 від 25.08.2022 на суму 627,00 грн., №Л00000261 від 25.08.2022 на суму 824,43 грн., №Л00000262 від 25.08.2022 на суму 891,14 грн., №Л00000263 від 25.08.2022 на суму 447,57 грн., №Л00000264 від 25.08.2022 на суму 399,08 грн., №Л00000016 від 18.05.2023 на суму 1090,36 грн., №Л00000017 від 18.05.2023 на суму 508,00 грн., №Л00000018 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000019 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000020 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000021 від 18.05.2023 на суму 495,14 грн., №Л00000022 віл 18.05.2023 на суму 550,86 грн., №Л00000023 від 18.05.2023 на суму 347,88 грн., №Л00000024 від 18.05.2023 на суму 429,20 грн., №Л0000025 від 18.05.2023 на суму 105,00 грн., №Л00000026 від 18.05.2023 на суму 356,52 грн. Всього товар на суму 9912,21 грн.

Відповідачем також здійснено на користь позивача оплату вартості товару, про що свідчать меморіальні ордери: №@2PL119650 від 28.08.2020 на суму 175,00 грн., №@2PL415783 від 07.09.2020 на суму 175,00 грн., №@2PL853308 від 25.09.2020 на суму 800,00 грн., №@2PL121447 від 13.10.2020 на суму 400,00 грн., №@2PL967621 від 27.03.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL705209 від 07.06.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL410337 від 30.07.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL112053 від 13.09.2021 на суму 5000,00 грн., №@2PL145163 від 15.09.2021 на суму 5000,00 грн., №@2PL839623 від 29.09.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL863304 від 18.10.2021 на суму 3500,00 грн., №@2PL583175 від 05.11.2021 на суму 5000,00 грн., №@2PL670176 від 28.11.2021 на суму 2000,00 грн., №@2PL809597 від 16.02.2022 на суму 4000,00 грн., №@2PL419955 від 20.02.2022 на суму 1000,00 грн. Всього на суму 67050,00 грн.

З обставин справи також вбачається, що позивач засобами поштового зв`язку скерував на адресу відповідача претензію про сплату боргу вих. №12 від 08.05.2023 листом з описом вкладення, в якій позивач з зазначенням правових та фактичних підстав звернення з вказаною претензією просив відповідача в строк 7 календарних днів, з моменту отримання претензії сплатити суму боргу у розмірі 71984,64 грн. або повернути позивачу поставлений товар у цей же строк. При цьому зазначено, що у разі неперерахування відповідачем у передбачений строк суми заборгованості та/або неповернення поставленого товару, цим самим відповідач безспірно та безумовно підтверджує заборгованість перед позивачем в розмірі 71984,64 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду позивачем у позовній заяві вказано про порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №4-ЧМЛ від 23.04.2020 в частині здійснення повної оплати вартості поставленого товару, а тому у відповідача у перед позивачем з урахуванням часткових оплат та часткового повернення товару, виникла заборгованість у розмірі 67246,65 грн., яка залишається не сплаченою.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 712 ЦК України унормовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

За приписами статті 173 ГК України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Як зазначено судом вище та вбачається з матеріалів справи, між сторонами було оформлено та підписано видаткові накладні на поставку відповідачу товару: №Л00000005 від 23.04.2020 на суму 5600,00 грн., №Л00000022 від 07.05.2020 на суму 2618,83 грн., №Л00000028 від 08.05.2020 на суму 4913,00 грн., №Л00000051 від 18.05.2020 на суму 3237,45 грн., №Л00000105 від 03.06.2020 на суму 7916,60 грн., №Л00000118 від 09.06.2020 на суму 5645,28 грн., №Л00000178 від 06.07.2020 на суму 4801,06 грн., №Л00000211 від 20.07.2020 на суму 6317,81 грн., №Л00000239 від 24.07.2020 на суму 2156,85 грн., №Л00000279 від 31.07.2020 на суму 5998,53 грн., №Л00000291 від 04.08.2020 на суму 2100,00 грн., №Л00000299 від 06.08.2020 на суму 555,58 грн., №Л00000310 від 11.08.2020 на суму 2966,99 грн., №Л00000322 від 18.08.2020 на суму 3646,97 грн., №Л00000342 від 21.08.2020 на суму 4795,78 грн., №Л00000343 від 21.08.2020 на суму 175,00 грн., №Л00000383 від 07.09.2020 на суму 4292,49 грн., №Л00000384 від 07.09.2020 на суму 175,00 грн., №Л00000436 від 22.09.2020 на суму 3614,79 грн., №Л00000437 від 22.09.2020 на суму 800,00 грн., №Л00000462 від 02.10.2020 на суму 5440,93 грн., №Л00000486 від 08.10.2020 на суму 3276,40 грн., №Л00000496 від 13.10.2020 на суму 2206,10 грн., №Л00000504 від 16.10.2020 на суму 2621,72 грн., №Л00000520 від 27.10.2020 на суму 5309,24 грн., №Л00000540 від 02.11.2020 на суму 2961,36 грн., №Л00000541 від 02.11.2020 на суму 200,00 грн. , №Л00000560 від 10.11.2020 на суму 4989,46 грн., №Л00000570 від 16.11.2020 на суму 4563,20 грн., №Л00000583 від 19.11.2020 на суму 4153,07 грн., №Л00000596 від 25.11.2020 на суму 4677,55 грн., №Л00000607 від 30.11.2020 на суму 2781,48 грн., №Л00000622 від 04.12.2020 на суму 3698,02 грн., №Л00000642 від 16.12.2020 на суму 8152,20 грн., №Л00000687 від 21.12.2020 на суму 9281,50 грн., №Л00000701 від 24.12.2020 на суму 4277,62 грн., №Л00000072 від 10.03.2021 на суму 3291,00 грн. Всього позивач поставив відповідачу товар на суму 144208,86 грн.

Зазначені видаткові накладні містять підписи сторін, які скріплено відтисками печаток. При цьому будь-яких заперечень або зауважень щодо якості, кількості, вартості або своєчасності поставленого товару з боку відповідача, матеріали справи не містять. Також, поставлений та отриманий відповідачем товар на вказану суму 144208,86 грн. підтверджується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Отже, матеріали справи свідчать про належне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №4-ЧМЛ від 23.04.2020 щодо здійснення поставки відповідачу товару на суму 144208,86 грн.

В силу приписів статті 691, 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Умовами пункту 4.2. договору передбачено, що розрахунки за поставлену партію товару здійснюються в національній валюті України (гривнях) в безготівковому порядку шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.3. договору погоджено, що при заборгованості за товар по декількох накладних отримані кошти будуть зараховуватися як погашення заборгованості за раніше отриманий товар, незалежно від призначення оплати, вказаного в платіжному дорученні (в призначенні платежу вказувати №договору та дату укладення договору).

Відповідно до пункту 4.4. договору покупець сплачує за поставлений йому товар через кожні 30 календарних днів з моменту першої поставки такого товару по мірі його реалізації третім особам (в тому числі кінцевому споживачу).

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачем здійснено на користь позивача часткову оплату вартості поставленого товару, про що свідчать наступні меморіальні ордери: №@2PL119650 від 28.08.2020 на суму 175,00 грн., №@2PL415783 від 07.09.2020 на суму 175,00 грн., №@2PL853308 від 25.09.2020 на суму 800,00 грн., №@2PL121447 від 13.10.2020 на суму 400,00 грн., №@2PL967621 від 27.03.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL705209 від 07.06.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL410337 від 30.07.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL112053 від 13.09.2021 на суму 5000,00 грн., №@2PL145163 від 15.09.2021 на суму 5000,00 грн., №@2PL839623 від 29.09.2021 на суму 10000,00 грн., №@2PL863304 від 18.10.2021 на суму 3500,00 грн., №@2PL583175 від 05.11.2021 на суму 5000,00 грн., №@2PL670176 від 28.11.2021 на суму 2000,00 грн., №@2PL809597 від 16.02.2022 на суму 4000,00 грн., №@2PL419955 від 20.02.2022 на суму 1000,00 грн. Всього на суму 67050,00 грн., яка також підтверджується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що між сторонами було оформлено та підписано накладні на повернення від покупця товару: №Л00000259 від 25.08.2022 на суму 1985,00 грн., №Л00000260 від 25.08.2022 на суму 627,00 грн., №Л00000261 від 25.08.2022 на суму 824,43 грн., №Л00000262 від 25.08.2022 на суму 891,14 грн., №Л00000263 від 25.08.2022 на суму 447,57 грн., №Л00000264 від 25.08.2022 на суму 399,08 грн. Відповідно до зазначених вище накладних відповідачем було повернуто позивачу товар на загальну суму 5174,22 грн.

Матеріали справи також свідчать, що позивач засобами поштового зв`язку скерував на адресу відповідача претензію про сплату боргу вих. №12 від 08.05.2023 листом з описом вкладення, в якій позивач з зазначенням правових та фактичних підстав звернення з вказаною претензією просив відповідача в строк 7 календарних днів, з моменту отримання претензії, сплатити суму боргу у розмірі 71984,64 грн. або повернути позивачу поставлений товар у цей же строк. При цьому зазначено, що у разі неперерахування відповідачем у передбачений строк суми заборгованості та/або неповернення поставленого товару, цим самим відповідач безспірно та безумовно підтверджує заборгованість перед позивачем в розмірі 71984,64 грн.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що після звернення позивача з вказаною претензією, відповідачем додатково було відвантажено позивачу частину товару, про що свідчать підписані між сторонами накладні на повернення від покупця товару: №Л00000016 від 18.05.2023 на суму 1090,36 грн., №Л00000017 від 18.05.2023 на суму 508,00 грн., №Л00000018 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000019 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000020 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000021 від 18.05.2023 на суму 495,14 грн., №Л00000022 віл 18.05.2023 на суму 550,86 грн., №Л00000023 від 18.05.2023 на суму 347,88 грн., №Л00000024 від 18.05.2023 на суму 429,20 грн., №Л0000025 від 18.05.2023 на суму 105,00 грн., №Л00000026 від 18.05.2023 на суму 356,52 грн. Відповідно до зазначених накладних, відповідачем було додатково відвантажено позивачу товар на суму 4737,99 грн.

Отже, матеріали справи свідчать, що відповідачем на підставі наведених вище накладних на повернення від покупця товару було відвантажено позивачу товар на загальну суму 9912,12 грн. З огляду на зазначене, у відповідача перед позивачем існує заборгованості у розмірі 67246,65 грн. за поставлений товар.

У відзиві на позовну заяву відповідач підтверджує отримання від позивача товар за договором поставки №4-ЧМЛ від 23.04.2020 на підставі вище вказаних видаткових накладних на суму 144208,86 грн. Вказує, що відповідачем частково було сплачено за поставлений товар в розмірі 67050,00 грн. та повернуто отриманий товар на суму 9912,21 грн. Водночас підтверджує, що у відповідача перед позивачем залишився неповернутий товар на суму 67246,65 грн. Крім того, відповідач зазначає, що увесь нереалізований товар покупцем було підготовлено к поверненню з моменту надіслання претензії позивача від 08.05.2023. Заперечуючи проти позову, вказує, що позивачем не доведено дій постачальника, направлених на повернення товару за рахунок та транспортом постачальника.

Однак у даному разі матеріалами справи підтверджено, що після звернення позивача з претензією, відповідачем додатково було відвантажено позивачу частину товару, про що свідчать підписані між сторонами накладні на повернення від покупця товару: №Л00000016 від 18.05.2023 на суму 1090,36 грн., №Л00000017 від 18.05.2023 на суму 508,00 грн., №Л00000018 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000019 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000020 від 18.05.2023 на суму 285,01 грн., №Л00000021 від 18.05.2023 на суму 495,14 грн., №Л00000022 віл 18.05.2023 на суму 550,86 грн., №Л00000023 від 18.05.2023 на суму 347,88 грн., №Л00000024 від 18.05.2023 на суму 429,20 грн., №Л0000025 від 18.05.2023 на суму 105,00 грн., №Л00000026 від 18.05.2023 на суму 356,52 грн. Всього на суму 4737,99 грн.

В зазначених вище накладних на повернення товару у графі "відвантажив" міститься підпис відповідача, що скріплений відтиском печатки. Наведені докази з точки зору їх належності та допустимості в розумінні статті 76-77 ГПК України не ставляться відповідачем під сумнів та підтверджують, що позивачу було частково відвантажено товар на суму 4737,99 грн. При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що у відповідача перед позивачем залишилося неповернутого товару на суму 67246,65 грн. та зазначає, що увесь нереалізований товар покупцем було підготовлено к поверненню з моменту надіслання претензії позивача від 08.05.2023.

Однак матеріали справи не містять доказів, що свідчать про повернення позивачу решти товару на суму 67246,65 грн. разом із іншим товаром, що вже був повернутий відповідачем після звернення позивача з вказаною претензією. Водночас матеріали справи не містять відповіді на претензію з боку відповідача або іншого листування претензійного характеру щодо повернення товару, так само як і не містять жодних доказів, що свідчать про сплату відповідачем вартості товару у розмірі 67246,65 грн.

Звертаючись до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 по справі № 145/2047/16 суд зазначає, що в праві України доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи, та базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.

За змістом частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 525 ЦК України та частини 7 статті 193 ГК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами частини 1 статті 202 ГК України визначено, що господарське зобов`язання припиняється, окрім іншого виконанням, проведеним належним чином.

Наведене положення законодавства вказує, що коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли така сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормою статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд керується при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. З введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Таким чином, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутність у матеріалах справи доказів, які б спростовували наявність заборгованості відповідача перед позивачем, а також доказів, які б свідчили про здійснення остаточного розрахунку за поставлений товар або його повернення в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 67246,65 грн. є обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи, а тому підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до поставленого товару за видатковими накладними №Л00000005 від 23.04.2020 на суму 5600,00 грн. та №Л00000022 від 07.05.2020 на суму 2618,83 грн., що викладена у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 5 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України №641 від 22.07.2020 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами), внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 956 від 13.10.2020 р., на усій території України установлено карантин з 12.03.2020 р.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 19.12.2020 до 30.06.2023 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22.07.2020 № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України № 540-ІХ від 30.03.2020) викладені у постановах від 06.05.2021 р. у справі № 903/323/20, від 25.08.2021 р. у справі №914/1560/20, від 08.02.2022 року у справі № 918/964/20, від 31.05.2021 року у справі № 926/1812/21.

При цьому, додатково, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. за № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" (із змінами), в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває до цього часу.

З огляду на зазначене, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є необґрунтованою, безпідставною та відхиляється судом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, здійснюючи розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про задоволення позову, покладає витрати зі сплати судового збору на відповідача.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складається з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Також, з матеріалів справи убачається, що 21.07.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області від позивача зареєстровано заяву щодо розподілу судових витрат (вх. №19116), в якій позивач просить суд вирішити питання щодо розподілу судових витрат на правову допомогу при ухваленні рішення.

З огляду на зазначене, суд звертає увагу, що господарським процесуальним законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами частини 5 статті 129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до частини 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості.

У даному разі, в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. позивачем подано до суду оригінали та засвідчені копії документів: 1) договір про надання правових (юридичних) послуг №010623/1 від 01.06.2023 разом з замовленням №1 про надання правових (юридичних) послуг від 01.06.2023 в якості додатку до договору; 2) ордер серія АР №1127806 від 02.06.2023; 3) свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП002117 від 09.04.2019; 4) акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №200623/1/Акт від 20.06.2023; 5) рахунок на оплату №1205/2023 від 12.05.2023; 6) платіжна інструкція №496 від 22.06.2023 на суму 10000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Між тим, положення статті 16 ГПК України передбачають, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката Захарчук Ксенії Олегівни з метою надання йому юридичних послуг з приводу захисту інтересів клієнта, про що було укладено договір про надання правових (юридичних) послуг №010623/1 від 01.06.2023.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 1.1. договору передбачено, що виконавець приймає зобов`язання надати правові (юридичні) послуги замовнику, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані правові (юридичні) послуги виконавцю на умовах та в строки, що передбачено умовами договору.

Згідно з пунктом 1.2. договору конкретний перелік, вид, строки надання, ціна і загальна вартість послуг узгоджується сторонами в спільно підписаних замовленнях до договору, які є його невід`ємними частинами.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що здача-приймання наданих правових (юридичних) послуг за договором оформлюється Актом здачі-прийняття наданих послуг.

Відповідно до пункту 4.1. договору вартість правових послуг, що надаються на умовах договору, визначаються сторонами в замовленні відповідно до підпункту 1.2. договору. Оплата правових послуг здійснюється замовником на розрахунковий рахунок виконавця в національній валюті - гривня, у відповідності з порядком, визначеним у спільно підписаних сторонами замовленнях, та відповідно до виставленого виконавцем рахунку.

Умовами пункту 9.1. договору визначено, що договір набирає законної сили з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2023 включно.

Відповідно до Замовленням №1 про надання правових (юридичних) послуг від 01.06.2023, що є додатком до договору, замовнику надаються наступні правові послуги: 1) врегулювання в судовому порядку спору між замовником та фізичною особою-підприємцем Коваленком Романом Володимировичем (рнокпп НОМЕР_1 ) щодо стягнення суми заборгованості за договором на поставку непродовольчих товарів №4-ЧМЛ від 23.04.2020; 2) правовий аналіз документів, підготовка позовної заяви, супроводження розгляду справи позовної заяви у суді першої інстанції. Крім того, визначено, що вартість правових послуг, що надаються замовнику є фіксованою та складає 10000,00 грн. Передбачено, що вартість послуг включає: правовий аналіз документів, підготовка позовної заяви та її подання. Супроводження розгляду позовної заяви в суді першої інстанції із складанням будь-яких необхідних процесуальних документів, передбачених нормами ГПК України. Погоджено, що загальна вартість послуг, вказаних у п. 1.1.-1.2. замовлення №1 сплачується замовником виконавцю шляхом 100% оплати у безготівковій формі на рахунок виконавця протягом 30 днів з дня прийняття рішення судом першої інстанції.

З Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №200623/1/Акт від 20.06.2023 вбачається, що виконавцем були виконані наступні роботи (надані послуги): надання правової допомоги згідно п. 1.1.-1.2 замовлення №1 від 01.06.2023 до договору №010623/1 від 01.06.2023 вартістю 10000,00 грн. У зазначеному Акті вказано, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт не має.

Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №200623/1/Акт від 20.06.2023 містить підписи замовника та виконавця, які скріплено печатками сторін.

Окрім того, адвокатом було оформлено рахунок на оплату №1205/2023 від 12.05.2023 вартості виконаних робіт (наданих послуг) на суму 10000,00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції №496 від 22.06.2023 позивач сплатив на користь адвоката гонорар у розмірі 10000,00 грн.

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Водночас суд зазначає, що у відповідності до норм чинного процесуального законодавства під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України.

Тобто критерії, що визначені частиною 4 статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20.

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Також, Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Надаючи оцінку наданим позивачем доказам в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи обставини даної справи, суд враховує наступне.

Як зазначено судом вище, відповідно до Замовленням №1 про надання правових (юридичних) послуг від 01.06.2023 замовнику надаються наступні правові послуги: 1) врегулювання в судовому порядку спору між замовником та фізичною особою-підприємцем Коваленком Романом Володимировичем (рнокпп НОМЕР_1 ) щодо стягнення суми заборгованості за договором на поставку непродовольчих товарів №4-ЧМЛ від 23.04.2020; 2) правовий аналіз документів, підготовка позовної заяви, супроводження розгляду справи позовної заяви у суді першої інстанції.

Натомість у даному разі матеріали справи свідчать, що позовна заява та додані до неї документи не є значними за обсягом. Додані до позовної заяви копії документів у переважній своїй більшості є однотипними документами, які складаються з одного чи декількох аркушів та не потребують значної за обсягом роботи із їх вивчення, аналізу та засвідчення. Тобто, матеріали позовної заяви не містять великої кількості документів на дослідження яких була б об`єктивна необхідність витрачати значний час. Крім того, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексу України, а тому цитування великої кількості норм права, законів та іншої нормативно-правової бази, яка підлягає дослідженню і застосуванню, спірні правовідносини також не передбачають.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що ухвалою господарського суду Харківської області від 16.06.2023 позовну заяву залишено без руху з огляду на вимоги пункту 2, 3, 5 частини 3 статті 162, частини 2 статті 164 ГПК України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Звертаючись до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 суд зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У системному зв`язку із наведеними вище правовими положеннями, наявними у матеріалах справи доказами, з огляду на фактичні обсяги наданих позивачу послуг професійної правничої допомоги щодо представництва його інтересів у суді під час розгляду справи, керуючись принципами верховенства права, пропорційності та справедливості, а також беручи до уваги критерій реальності, обґрунтованості та розумності розміру таких витрат, суд дійшов до переконливого висновку, що справедливим, розумним, реальним, обґрунтованим та співмірним слід вважати зменшений розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 5000,00 грн. В іншій частині витрат на професійну правничу допомогу суд вважає за необхідне відмовити та покласти їх на позивача.

Враховуючи положення пункту 12 частини 3 статті 2 та частини 8 статті 129 ГПК України, сторони не позбавляються права на відшкодування судових витрат у разі їх підтвердження та подання у порядку та строки, встановлені процесуальним законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, пункту 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, та пунктів 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ Лавентс проти Латвії від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коваленка Романа Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Чигирика Максима Леонідовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість у розмірі 67246,65 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "30" серпня 2023 р.

Суддя Г.І. Сальнікова