ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.08.2023 Справа №905/2199/20 (905/304/23)

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., за участі помічника (за дорученням) Лабуня С.Є., розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви: Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу, м.Краматорськ, Донецька область

до відповідача: Компанії "ІНДУМЕТ С.А." (INDUMET S.A.), Люксембург

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача (в режимі відеоконференції): розпорядник майна арбітражний керуючий Глеваський В.В.

від відповідача: не з`явився

Суть справи:

В провадженні Господарського суду Донецької області на стадії процедури розпорядження майном боржника знаходиться справа №905/2199/20 про банкрутство Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу, провадження в якій відкрито за заявою ініціюючого кредитора Компанії "ІНДУМЕТ С.А." (INDUMET S.A.), повноваження розпорядника майна боржника виконує арбітражний керуючий Глеваський В.В.

Через систему Електронний суд до суду, в межах справи №905/2199/20 про банкрутство Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу, надійшла позовна заява Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу, за підписом розпорядника майна арбітражного керуючого Глеваського В.В., до відповідача Компанії "ІНДУМЕТ С.А." (INDUMET S.A.), про визнання недійсним договору.

У позовній заяві заявник просить суд:

- визнати недійсною з моменту укладання кредитну угоду від 14.08.2007, укладену з метою надання кредиту на суму 300 млн. доларів США для Лендмонт Лімітед (LANDMONT LIMITED), організованого Каліон (CALYON) та Кредит Свісс Інтернешнл (CREDIT SUISSE INTERNATIONAL), за участю останнього в якості кредитного агента, а також всі зміни та доповнення до неї, у т.ч., але не виключно додаткову угоду від 21.09.2007 та договір про зміни від 15.02.2011 стосовно кредитної угоди від 14.08.2007, в частині, що стосується поруки Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу;

- визнати недійсною з моменту укладання кредитну угоду від 14.08.2007, укладену з метою надання кредиту на суму 300 млн. доларів США для Лендмонт Лімітед (LANDMONT LIMITED), організованого Каліон (CALYON) та Кредит Свісс Інтернешнл (CREDIT SUISSE INTERNATIONAL), за участю останнього в якості кредитного агента, а також всі зміни та доповнення до неї, у т.ч., але не виключно додаткову угоду від 21.09.2007 та договір про зміни від 15.02.2011 стосовно кредитної угоди від 14.08.2007, в частині, що стосується розповсюдження дії арбітражної угоди на Корпорацію Індустріальна Спілка Донбасу.

В обгрунтування позовних вимог заявник посилається на обставини того, що особа, яка підписала кредитну угоду не мала повноважень на її підписання, а відтак оскільки мав місце дефект волевиявлення під час укладання угоди з боку Корпорації "Індустріальна Спілка Донбасу" є підстави для визнання такого договору недійсним в частині, що стосується Корпорації, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи позовній заяві присвоєний єдиний унікальний номер судової справи №905/2199/20 (905/304/23).

Позовну заяву прийнято до розгляду в межах справи про банкрутство за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Підготовче засідання відкладалося, про що судом постановлені відповідні ухвали від 15.05.2023 та від 06.06.2023.

27.06.2023 через систему "Електронний суд" до суду від розпорядника майна - арбітражного керуючого Глеваського В.В. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових документів.

Ухвалою від 28.06.2023 продовжено строк підготовчого провадження та підготовче засідання відкладено на 02.08.2023.

Ухвалою від 02.08.2023 за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 30.08.2023. Явка представників сторін у засідання суду обов`язковою не визнавалася.

Копії процесуальних документів (ухвал суду) були надіслані сторонам на їх поштові адреси та адреси електронної пошти, а також ухвали розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що у силу статей 2, 4 Закону "Про доступ до судових рішень" свідчить про наявність додаткової можливості сторін справи ознайомитись із судовими рішеннями. Крім того, на офіційному веб-сайті Господарського суду Донецької області веб-порталу Судова влада України у розділі "Новини" розміщено відповідне повідомлення про наявність судового провадження у цій справі. Також про пригляд позовної заяви відповідача було повідомлено телефонограмою, яка прийнята його представником.

Від відповідача відзиву та будь-яких заяв/клопотань з процесуальних питань, в тому числі про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, до суду не надходило.

При цьому суд враховує, що явка представників сторін у судові засідання обов`язковою не визнавалася, про що судом безпосередньо доводились до відома сторін в ухвалах суду.

Згідно приписів статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, належне повідомлення сторін про розгляд справи, враховуючи, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами за відсутністю представника відповідача.

Суд враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України, за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Присутній у судовому засіданні 30.08.2023 в режимі відеоконференції розпорядник майна арбітражний керуючий Глеваський В.В. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволені у повному обсязі.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи та надано їм правову оцінку.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

встановив:

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.02.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.09 2020, визнано і надано дозвіл на виконання рішення Лондонського Міжнародного Арбітражного Суду від 25.03.2019 у справі №173823, про стягнення заборгованості за кредитною угодою від 14.08.2007 з Лендмонт Лтд (Landmont Ltd), Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат», Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», Публічного акціонерного товариства «Алчевський коксохімічний завод» та Корпорації «Індустріальна спілка Донбасу» на користь Індумет СА (Indumet SA) як солідарних боржників.

На підставі вказаного рішення Лондонського Міжнародного Арбітражного Суду від 25.03.2019 у справі №173823 визнано грошові вимоги Компанії "ІНДУМЕТ С.А." як ініціюючого кредитора у справі №905/2199/20 про банкрутство Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу».

У позовній заяві розпорядник майна зазначає про те, що дослідження змісту кредитної угоди від 14.08.2007 (нотаріально засвідчена копія якої з перекладом на українську мову міститься в матеріалах справи №824/180/19), а також установчого договору боржника Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» в редакції 2006 року, що діяла на момент укладання угоди, дає підстави вважати, що особа, яка підписала кредитну угоду, не мала повноважень на її підписання, а відтак, оскільки мав місце дефект волевиявлення під час укладання угоди з боку Корпорації є підстави для визнання такого договору недійсним в частині, що стосується Корпорації.

За твердженнями розпорядника майна згідно із додатком №2 до кредитної угоди від 14.08.2007, до подання першого запиту на надання кредиту кожен боржник має надати кредиторам копії установчих документів. Оскільки згідно доводів Компанії "ІНДУМЕТ С.А." як ініціюючого кредитора у справі №905/2199/20 про банкрутство Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу», кредит було надано, слід вважати, що установчі документи були надані кожним боржником. Відповідно до умов статті 1 пункту 1.1. кредитної угоди, під боржником розуміється компанія чи поручитель. У преамбулі кредитної угоди вказано, що угода укладена у т.ч. між компаніями, перерахованими у додатку 1 (початкові сторони) як поручителями. В додатку №1 до угоди наведено перелік початкових сторін (поручителів та кредиторів) серед яких і позивача Корпорація «Індустріальна Спілка Донбасу».

Таким чином, первісні (початкові) кредитори повинні були мати установчі документи позивача, а відтак, були або мали бути обізнані про розмежування компетенції між органами управління позивача та про порядок прийняття ними рішень щодо укладання тих чи інших угод (правочинів).

Відповідно до р.8 Установчого договору органами управління Корпорації є: загальні збори, рада директорів та генеральний директор. Повноваження органів управління визначаються цим договором та статутом.

Пунктом 9 Установчого договору встановлено, що вищим органом управління Корпорації є загальні збори.

До виключної компетенції загальних зборів, відповідно до пункту 9.6.9. Установчого договору, відноситься попереднє затвердження укладання Корпорацією будь-яких договорів (у вигляді однієї операції чи декількох пов`язаних операцій) з одним контрагентом протягом кварталу у сумі, що перевищує в еквіваленті 70 млн. доларів США за винятком договорів з купівлі-продажу металургійної продукції та/або металургійної сировини.

Пунктом 9.7. Установчого договору встановлено, що питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані для вирішення раді директорів та генеральному директору, іншим органом управління та посадовим особам Корпорації.

Згідно з пунктом 9.8. Установчого договору Корпорації, рішення з питань, віднесених до виключної компетенції загальних зборів приймаються, якщо за них проголосували (підтримали) учасники, які володіють не менш ніж 70% статутного фонду, крім випадку, коли для проведення загальних зборів вимагається кворум у більш ніж 60% (абз.3 п.9.2. Установчого договору).

Рішення загальних зборів оформлюється протоколом в порядку, передбаченому п.9.9. Установчого договору.

Розпорядник майна зазначає, що оскільки відповідно до кредитної угоди позивач мав взяти на себе зобов`язання на суму 300 млн. доларів США, що перевищує суму, зазначену у п.9.6.9. Установчого договору, для укладання такої угоди підписанту з боку позивача необхідно було отримати попереднє рішення загальних зборів.

Пунктом 10.1. Установчого договору Корпорації передбачено, що рада директорів є органом управління Корпорацією, який у період між загальними зборами здійснює стратегічне управління корпорацією, приймає рішення з усіх питань діяльності Корпорації, крім тих, що відносяться до компетенції загальних зборів.

Пункт 10.7.8 (ііі) до компетенції ради директорів Корпорації відноситься надання генеральному директору попередньої згади на видачу Корпорацією будь-яких поручительств та/або гарантій.

Пунктом 10.12. Установчого договору визначено, що рішення ради директорів оформлюється протоколами засідань або протоколами про результати голосування методом опитування.

Діяльність та повноваження генерального директора Корпорації визначаються р.11 Установчого договору, пунктом 11.5 якого встановлено, що дії, які потребують одержання попередньої згоди загальних зборів або ради директорів, генеральний директор вчиняє лише після одержання такого дозволу в порядку, передбаченому цим договором та внутрішніми документами корпорації.

Пунктом 11.6. Установчого договору передбачено, що генеральний директор має повноваження без довіреності представляти Корпорацію у всіх установах, підприємствах і організаціях, підписувати від імені Корпорації довіреності, цивільно-правові угоди (договори, правочини), що не потребують попередньої згоди загальних зборів або ради директорів.

Відповідно до пункту 11.7. Установчого договору, генеральний директор має право передати частину власних повноважень будь-кому із заступників на підставі виданого ним наказу та/або довіреності. У разі відсутності генерального директора його обов`язки виконує особа, що призначається наказом генерального директора на строк такої відсутності (п.119.).

Генеральний директор зобов`язаний діяти в інтересах Корпорації, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень.

На думку розпорядника майна із зазначених положень установчого договору вбачається, що:

для укладання договору на суму більше 70 млн. доларів США необхідна попередня згоди загальних зборів;

для укладання договору поруки (незалежно від суми) необхідна попередня згода ради директорів;

рада директорів надає попередню згоду на укладання договору поруки виключно генеральному директору;

генеральний директор вчиняє дії, що потребують попередньої згоди інших органів управління тільки, після отримання останньої.

Кредитна угода підписана від імені позивача директором з фінансів та економіки Удовенком С.П., який не був генеральним директором, а відтак, для наявності повноважень для підписання кредитної угоди у нього попередньо повинні були бути такі документи: - протокол загальних зборів Корпорації про затвердження укладання угоди на суму 300 млн. доларів США; протокол ради директорів про погодження укладання генеральним директором Корпорації договору поруки; довіреність від генерального директора на підписання кредитної угоди.

Однак, як вказує розпорядник майна, серед документації, що виявлена розпорядником майна, надана ініціюючим кредитором і наявна в матеріалах справи №905/2199/20 та №824/180/19 відсутні зазначені документи.

За вказаних обставин, розпорядник майна стверджує про те, що під час укладання кредитної угоди зазначені вище документи не були видані, а дозволи не були надані. Відповідно підписант не мав повноважень на укладання оспорюваної кредитної угоди, а також було відсутнє волевиявлення позивача (шляхом прийняття відповідних рішень уповноваженими на то органами управління) на її укладання. Таким чином, кредитна угода від 14.08.2007, згідно з доводами розпорядника майна не відповідає частинам 2, 3 статті 203 ЦК України, що відповідно до статті 215 ЦК України вказаного кодексу є підставою для визнання договору недійсним в частині, що стосується прав та обов`язків позивача.

При цьому, розпорядник майна вказав про те, що в разі визнання недійсною кредитної угоди в частині, що стосується прав та обов`язків позивача, всі інші доповнення та зміни до такої угоди також підлягають визнанню недійсними.

Щодо недійсності кредитної угоди в частині розповсюдження дії арбітражної угоди на позивача, розпорядник майна з посиланням на правову позицію Верховного Суду (постанова від 03.03.2020 у справі №920/241/19) звертає увагу на те, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, а тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди, у зв`язку із цим позивачем заявлено позовну вимогу про визнання недійсним положення кредитної угоди в частині дії арбітражної угоди на позивача.

Вказуючи на порушення прав позивача Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» внаслідок укладання кредитної угоди, яка на думку розпорядника майна підлягає визнанню недійсною, розпорядник майна посилається на обставини того, що

умови кредитної угоди від 14.08.2007 передбачають виникнення у боржника грошових зобов`язань перед первісними кредиторами Каліон (CALYON) та Кредит Свісс Інтернешнл (CREDIT SUISSE INTERNATIONAL) у випадку невиконання основним позичальником Лендмонт Лімітед (LANDMONT LIMITED) своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та відсотків за ним. Вимоги ініціюючого кредитора Компанії "ІНДУМЕТ С.А." у справі про банкрутство №905/2199/20 обґрунтовані останнім правонаступництвом за кредитною угодою від 14.08.2007 на підставі свідоцтва про передачу прав, що містяться у меморандумі кредитного агента від 08.08.2019.

Недодержання в момент вчинення кредитної угоди з боку позивача вимог, що встановлені частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, призвело до порушення прав позивача, з огляду на те, що згідно з аналізом змісту оспорюваної угоди вбачається, що сторони передбачили застосування положень, які безпосередньо впливають на права позивача, зокрема:

1) виникнення у позивача обов`язків поручителя перед кредитором, що спричинило додаткові односторонні зобов`язання грошового характеру у значній сумі;

2) виключне підпорядкування позивача юрисдикції судових органів, визначених приписами арбітражних угод.

Окрім цього, підписання такої угоди призвело до порушення справи про банкрутство позивача Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» та встановлення щодо нього певних обмежень, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства, що безпосередньо впливає на свободу вчинення господарських дій.

Разом з цим, розпорядник майна зазначає про те, що як вбачається із кредитної угоди, вона регулюється правом Англії. Однак процес укладання угоди та процес її виконання є різними за своєю суттю процесами, спрямованими на різний результат. Так, на відміну від виконання, у процесі укладання договору сторони ще не вступили у договірні правовідносини, а відтак кожна зі сторін під час укладання договору (до моменту його підписання всіма сторонами) керується законодавством своєї країни (з моменту дотримання вимог щодо форми та змісту), що передбачає також обачливість у вчиненні дій щодо перевірки контрагента на предмет його право- та дієздатності, платоспроможності тощо. Після підписання (укладання) договору сторони керуються його положеннями та матеріальним правом країни, яку вони визначили у договорі.

Враховуючи, що позивач не оспорює факти та обставини, пов`язані із виконанням кредитної угоди, а оспорює її дійсність, тобто відповідність вимогам чинного законодавства на момент її підписання (до початку її виконання, а отже і розповсюдження її положень на діяльність суб`єкта), оцінка на предмет відповідності вимогам закону має відбуватися за правом тієї держави, в якій зареєстрований суб`єкт господарювання, що її підписує.

На переконання розпорядника майна, оскільки позивача Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу», є резидентом України, недійсність кредитної угоди може та повинна визначатися за правом України.

В обгрунтування та на підтвердження позовних вимог позивач до позовної заяви надав: - копію нотаріально засвідченої копії з перекладом на українську мову кредитної угоди від 14.08.2007 та додаткової угоди від 21.09.2007, а також копію нотаріально засвідченої копії договору про зміни від 15.02.2011; - копію установчого договору Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом від 27.12.2006.

Надаючи правову оцінку вище встановленим обставинам суд виходить з наступного:

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги про:

- визнання недійсною моменту укладання кредитну угоду від 14.08.2007, укладену з метою надання кредиту на суму 300 млн. доларів США для Лендмонт Лімітед (LANDMONT LIMITED), організованого Каліон (CALYON) та Кредит Свісс Інтернешнл (CREDIT SUISSE INTERNATIONAL), за участю останнього в якості кредитного агента, а також всі зміни та доповнення до неї, у т.ч., але не виключно додаткову угоду від 21.09.2007 та договір про зміни від 15.02.2011 стосовно кредитної угоди від 14.08.2007, в частині, що стосується поруки Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу;

- визнати недійсною з моменту укладання кредитну угоду від 14.08.2007, укладену з метою надання кредиту на суму 300 млн. доларів США для Лендмонт Лімітед (LANDMONT LIMITED), організованого Каліон (CALYON) та Кредит Свісс Інтернешнл (CREDIT SUISSE INTERNATIONAL), за участю останнього в якості кредитного агента, а також всі зміни та доповнення до неї, у т.ч., але не виключно додаткову угоду від 21.09.2007 та договір про зміни від 15.02.2011 стосовно кредитної угоди від 14.08.2007, в частині, що стосується розповсюдження дії арбітражної угоди на Корпорацію Індустріальна Спілка Донбасу.

Підставами для визнання недійсним оспорюваної кредитної угоди позивач зазначає: не дотримання порядку його укладення, а саме, підписання не уповноваженою особою Корпорації "Індустріальна Спілка Донбасу".

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Частинами першою, другою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною яких є боржник, за правилами, визначеним ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Стаття 215 Цивільного Кодексу підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. При цьому, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) й настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з цим статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК).

Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Частиною третьою статті 92 ЦК визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Стаття 241 Цивільного кодексу України визначає правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень. Зокрема, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Так, згідно із частинами 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 ГПК України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18).

Згідно з частинами 1, 2 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 2, 3 статті 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасники справи мають право подати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Відповідно до частини 4 статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, докази мають відповідати засадам належності (ст.76 ГПК України), допустимості (ст.77 ГПК України), достовірності (ст.78 ГПК України) та вірогідності (ст.79 ГПК України).

Господарський суд, відповідно до статті 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Як зазначалось вище, позивач стверджує, що кредитну угоду від імені Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» підписано директором фінансів та економіки Удовенком С.П., та наполягає на тому, що кредитна угода не є укладеною уповноваженою особою Корпорації, оскільки вказана особа не була генеральним директором.

Судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивач надав: - копію нотаріально засвідченої копії з перекладом на українську мову кредитної угоди від 14.08.2007 та додаткової угоди від 21.09.2007, а також копію нотаріально засвідченої копії договору про зміни від 15.02.2011; - копію установчого договору Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом від 27.12.2006.

Зазначені документи є письмовими доказами в розумінні статті 91 ГПК України.

Згідно пояснень позивача наданих під час розгляду справи, оригінал установчого договору Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників Корпорації, оформленим протоколом від 27.12.2006 у позивача відсутній, наявна лише електронна копія вказаного установчого договору, яка не містить жодного електронного підпису.

Отже, вказаний доказ на який посилається позивач є фактично копією установчого договору, яка отримана розпорядником майна від осіб які не наділені Законом повноваженнями на офіційне надання відповідних документів.

Суд зазначає, що у разі відсутності оригіналу вказаного документа у позивача (Корпорації) та за наявності відомостей про те, у якої саме особи перебуває такий доказ, позивач не був позбавлений права та можливості звернутися до такої особи з вимогою про отримання відповідного доказу.

В той же час ненадання позивачем відомостей про те, у якої особи перебувають оригінали документів, зокрема, Установчий договір, а також неподання відповідного клопотання унеможливлює витребування судом оригіналів документів у інших осіб в порядку частини 6 статті 91 ГПК, в тому числі за власною ініціативою.

Відповідно до абз.2 частини 6 статті 91 ГПК України якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, надана копія установчого документу в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників Корпорації, оформленим протоколом від 27.12.2006, не є належним, достатнім та допустимим доказом тих обставин, на які посилається позивач у позові.

Будь-яких інших документів в якості доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин на дату його укладання вчинено не уповноваженою Корпорацією «Індустріальна Спілка Донбасу» особою, без необхідного обсягу цивільної дієздатності, позивачем ані разом із позовною заявою, ані під час розгляду справи до суду не надано. Відповідних обставин судом під час розгляду даного спору не встановлено.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що Корпорація «Індустріальна Спілка Донбасу» зверталась до сторін кредитної угоди від 14.08.2007 з відповідними листами-повідомленнями про те, що вказаний договір підписувався представником Корпорації який не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для підписання цього договору. При цьому, з матеріалів справи про банкрутство Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» вбачається здійснення дій Корпорацією щодо визнання факту укладання договору, а саме укладання додаткової угоди від 21.09.2007 та договору про зміни від 15.02.2011 стосовно кредитної угоди від 14.08.2007, і такі дії свідчать про обізнаність Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» про наявність укладеної 14.08.2007 кредитної угоди, а також відсутність сумнівів щодо її дійсності з підстав зазначених у даному позові.

Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними твердження позивача про те, що особа, яка підписала кредитну угоду від 14.08.2007 не мала повноважень на її підписання, а самі по собі припущення позивача не можуть бути підставою для визнання недійсною кредитної угоди.

Таким чином, з огляду на висновок суду про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності обставин недійсності кредитної угоди, про які зазначає позивач, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Вимоги про визнання недійсними всіх договорів та угод, що були укладені на зміну та доповнення кредитної угоди від 14.08.2007 та угоди в частині, що стосуються розповсюдження дії арбітражної угоди на Корпорацією «Індустріальна Спілка Донбасу» також не підлягають задоволенню з зазначених вище підстав.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на позивача.

Керуючись статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 2, 3, 12, 73-79, 86, 91, 129, 178, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Корпорації Індустріальна Спілка Донбасу до відповідача Компанії "ІНДУМЕТ С.А." (INDUMET S.A.) про визнання недійсним договору, відмовити повністю.

Згідно із статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено та підписано 31.08.2023.

Суддя М.О. Лейба