номер провадження справи 5/195/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2023 Справа № 908/2223/23

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі Соколові А.А., розглянувши матеріали справи

За позовом: Концерну "Міські теплові мережі" (електронна пошта: ; ; бул. Гвардійський, буд. 137, м. Запоріжжя, 69091; )

До відповідача: Базікяна Гагіка Товмасовича (електронна пошта: невідома; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

про стягнення 1 682,12 грн.,

Без участі представників сторін,

СУТНІСТЬ СПОРУ:

05.07.2023 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Концерну "Міські теплові мережі" до Базікяна Гагіка Товмасовича про стягнення 1 682,12 грн., в т.ч. основної заборгованості у розмірі 1 523,80 грн., 3 % річних на суму 48,39 грн. та інфляційних витрат у розмірі 109,93 грн.

05.07.2023 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 10.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/2223/23 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Присвоєно справі номер провадження - 5/195/23 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 01.09.2022.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У судовому засіданні 30.08.2023 судом прийнято рішення.

Як вбачається з позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 01.08.2007 між Концерном „Міські теплові мережі" (теплопостачальна організація, позивач) та фізичною особою - підприємцем Базікяном Гагіком Товмасовичем (споживач, відповідач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 202465, відповідно до умов якого Теплопостачальна організація взяла на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами. Згідно укладеного договору, об`єктом теплопостачання було нежитлове приміщення № 8 за адресою: вул. Заводська, буд. 9, м. Запоріжжя та нежитлові приміщення №№ 130, 153, 155 першого поверху (літ. А-9, А1-2) за адресою: вул. Волгоградська, буд. 26, м. Запоріжжя (об`єкт теплопостачання). На виконання умов договору, у період з березня по квітень 2021 включно позивач відпустив теплову енергію на загальну суму 2 246,82 грн. В порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманої теплової енергії виконав частково у розмірі 723,02 грн., внаслідок чого сума основного боргу складає 1 523,80 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору, позивачем нараховано 3 % річних за загальний період з 20.04.2021 по 23.02.2022 включно у розмірі 48,39 грн. та інфляційні витрати за період з травня 2021 по січень 2022 включно на суму 109,93 грн.

Також позивач зазначив, що 14.06.2021 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Базікян Гагік Товмасович припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця. На підставі викладеного, посилаючись на умови договору, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 693 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193 Господарського кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2023 відповідач - Базікян Гагік Товмасович особисто отримав копію ухвали суду від 10.07.2023 про відкриття провадження, що підтверджується оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 498 від 14.07.2023.

Станом на 30.08.2023 відповідач відзив на позовну заяву, запропонований надати ухвалою від 10.07.2023 до суду не направив. Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін на адресу суду не надходило.

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

12.06.2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області (Орендодавець) та Приватним підприємцем Базікяном Гагіком Товмасовичем (Орендар) укладено договір № 1008 оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі ВАТ «Запоріжхліб», згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 26, яке знаходиться на балансі ВАТ «Запоріжхліб» та не ввійшло до його статутного фонду, а саме: вбудоване в перший поверх будинку гуртожитку нежиле приміщення, площею по внутрішньому виміру 63,9 к.в.м. (Літера А-9, номери частин приміщення № 1(130), № 153) відповідно до викопіровки з плану будівлі (Додаток № 3 до договору) «…» (п. 1.1). Призначення приміщень: перукарня (п. 1.2.).

Рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради вищевказаний договір оренди неодноразово продовжувався.

01.08.2007 між Концерном "Міські теплові мережі" (Теплопостачальна організація) та фізичною особою - підприємцем Базікяном Гагіком Товмасовичем (споживач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 202465,

Відповідно до п. 1.1. договору, теплопостачальна організація взяла на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами.

Згідно укладеного договору, об`єктом теплопостачання було нежитлове приміщення № 8 за адресою: вул. Заводська, буд. 9, м. Запоріжжя та нежитлові приміщення №№ 130, 153, 155 першого поверху (літ. А-9, А1-2) за адресою: вул. Волгоградська, буд. 26, м. Запоріжжя (об`єкт теплопостачання).

Згідно з п. 3.2.6. договору, споживач зобов`язаний виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Пунктом 3.2.26. договору визначено, що споживач зобов`язаний щомісячно, у строки визначені договором, повертати теплопостачальній організації підписаний уповноваженою особою та належним чином оформлений акт приймання-передачі теплової енергії в гарячій воді (акт). В термін до 6 місяців встановити прилади обліку витрат теплової енергії по кожному виду теплопостачання («б», п. 3.2.27).

Відповідно до п. 6.1. договору, розрахунки за даним договором здійснюються в грошовій або в іншій формі, що не заперечує діючому законодавству, відповідно до встановлених органами самоврядування тарифів (цін) діючих на час розрахунків (додаток № 5 до цього договору) та на підставі показань приладів комерційного обліку теплової енергії або даних встановлених розрахунковим способом.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (п. 6.2. договору).

Підставою для розрахунків споживача з теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання-передачі (п. 6.3).

Пунктом 6.4. договору визначено, що споживач зобов`язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію. Споживач має право робити передоплату.

Згідно п. 6.6. договору, при перерахуванні коштів за теплову енергію у платіжному документі споживач повинен зазначати район міста, номер та дату даного договору. За наявності заборгованості за даним договором теплопостачальна організація зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію, відпущену у минулі періоди.

Відповідно до п.п. 6.7., 6.7.1. договору, споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від теплопостачальної організації документи за розрахунковий період: рахунок-фактуру; акт приймання-передачі теплової енергії; податкову накладну (платникам ПДВ) (п. 6.7). Отриманий акт приймання-передачі теплової енергії споживач повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу теплопостачальної організації на протязі п`яти днів з дати отримання. Датою отримання акту вважається: при отриманні нарочним - дата вручення представнику споживача; при направленні рекомендованим листом - дата, зазначена у відбитку поштового штемпеля на документі, що зроблений поштовим відділенням та підтверджує відправлення, з урахуванням поштового пробігу документа (по місту - 3 дні, по області - 5 днів, по Україні - 7 днів) (п. 6.7.1).

Пунктом 6.7.2. договору передбачено, що у разі неотримання акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у термін, встановлений п. 6.7.1. договору, акт підписується теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період. В разі наявності заперечень щодо даних, зазначених в акті, споживач зобов`язаний надати теплопостачальній організації нормативно обґрунтовані письмові заперечення до даного акту з додаванням відповідних документів та погодити з теплопостачальною організацією всі розбіжності у встановлений пунктом 6.7.1. договору строк. При отриманні заперечень в підписанні акту та доказів в обґрунтування заперечень до нього теплопостачальна організація розглядає їх та надає відповідь про прийняття або відмову у прийнятті заперечень. При прийнятті заперечень до акту вносяться відповідні коригування в акті наступного місяця. У разі відмови у прийнятті заперечень теплопостачальна організація надає нормативно обґрунтовану відповідь та вважає акт прийнятим до розрахунку, якщо цей акт в місячний строк не буде оскаржений споживачем у Господарському суді.

Сторони щоквартально, по мірі необхідності, з ініціативи теплопостачальної організації, проводять звірку взаємних розрахунків за фактично споживачу теплову енергію з підписанням акту звірки (п. 6.7.3).

Споживач сплачує теплопостачальній організації вартість теплової енергії, використаної понад обсяги, які передбачені на відповідний (розрахунковий) період, згідно з умовами договору (п. 6.11.).

Розділом 7 договору передбачено, що за порушення умов, невиконання або неналежне виконання зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства у повному обсязі. Якщо діями однієї із сторін, іншій завдані збитки, винна сторона зобов`язана їх відшкодувати без зарахування неустойки. Відшкодування збитків та сплата неустойки не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором.

Згідно із п. 10.1 договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 01.01.2008. Додатковими угодами строк дії договору неодноразово продовжувався.

Пунктом 10.2 договору визначено, що договір припиняє свою дію у випадках:

- Взаємної згоди сторін про його припинення;

- прийняття відповідного рішення Господарським судом;

- ліквідації однієї із сторін.

Відповідно до п. 10.3. договору, припинення дії договору не звільняє споживача від обов`язку повної сплати за спожиту теплову енергію та відповідальності, передбаченої цим договором і чинним законодавством України.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, 18.06.2021 між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» (Балансоутримувач) та фізичною особою-підприємцем Базікяном Гагіком Товмасовичем (Орендар) укладено додаткову угоду до договору оренди від 01.05.2005 № 1277, відповідно до п. 1 якої за згодою сторін розірваний договір оренди від 01.05.2005 № 1277 нежитлових приміщень №№ 130, 153, 155 першого поверху (літ. А-9, А1-2) за адресою: вул. Волгоградська, буд. 26, м. Запоріжжя.

Актом прийому-передачі від 18.06.2021 фізична особа-підприємець Базікян Г.Т. передав, а Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» прийняли комунальне майно - нежитлові приміщення №№ 130, 153, 155 першого поверху (літ. А-9, А1-2) площею 76,00 кв.м. по вул. Волгоградська, 26, вартість якого станом на 31.07.2020 становить 307 044,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 202465 від 01.08.2007 позивач у період з березня по квітень 2021 включно постачав теплову енергію, направляв відповідачу акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки для оплати спожитої теплової енергії на загальну суму 2 246,82 грн. На підставі п. 6.7.2. договору Акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період. Будь-яких заперечень на підписані акти відповідач позивачу не направляв.

В порушення умов договору відповідач оплатив спожиту теплову енергію частково у розмірі 723,02 грн., у зв`язку з чим залишок основної заборгованості складає 1 523,80 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 15.03.2023 на адресу відповідача направлено претензію № 124/05-юр з вимогою оплатити існуючу заборгованість, проте відповіді на претензію позивач не отримав.

Доказів оплати відповідачем основної заборгованості у розмірі 1 523,80 грн. під час судового розгляду сторонами до матеріалів справи не надано.

У зв`язку з порушенням умов договору в частині оплати за спожиту теплову енергію, на підставі ст. 625 ЦК України та розділу 7 договору, позивачем нараховано 3% річних за загальний період з 20.04.2021 по 23.02.2022 включно у розмірі 48,39 грн. та інфляційні витрати за період з травня 2021 по січень 2022 включно на суму 109,93 грн.

Судом також встановлено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Базікян Гагік Товмасович припинив свою підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця на підставі власного рішення, про що в ЄДР зроблено запис від 14.06.2021.

Господарським процесуальним кодексом визначено, що сторонами в судовому процесі господарської юрисдикції - позивачами і відповідачами - можуть бути і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно з Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Припинення підприємницької діяльності ФОП до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, якщо спірні правовідносини виникли саме щодо виконання договору, укладеного між суб`єктами господарської діяльності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, додаткові пояснення, проаналізувавши норми чинного законодавства суд при прийнятті рішення враховує наступне.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України (падалі ГК України) договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, який відповідно до статей 193 ГК України та статей 525, 526 ЦКУ має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборогу або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання на підставі господарських договорів є господарсько-договірними зобов`язаннями; господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦКУ з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч.7 ст. 179 ГК України).

За ч.ч. 1, 2 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства; господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких па вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини сторін врегульовано договором про постачання та використання теплової енергії.

Як свідчать надані суду документи, між сторонами склалися господарські відносини, що породили взаємні обов`язки.

Відповідач своїм правом щодо надання заперечень на позов не скористався, письмовий відзив суду не направив, доказів погашення заборгованості не представив.

За таких обставин, на час розгляду справи в суді сума основного боргу складає 1 523,80 грн., яка підтверджена матеріалами справи, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 523,80 грн. основного боргу за період з березня по квітень 2021 включно є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Контррозрахунку спірної суми як і доказів сплати суми боргу у повному обсязі або частково відповідачем суду не надано.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов`язань, покладаються додаткові юридичні обов`язки, в тому числі передбачені статтею 625 ЦК України.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодекс України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, щодо повної та своєчасної оплати за отриману теплову енергію, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3 % річних за загальний період з 20.04.2021 по 23.02.2022 включно у розмірі 48,39 грн. та інфляційні витрати за період з травня 2021 по січень 2022 включно на суму 109,93 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат за заявлені періоди за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», враховуючи диспозитивність суд зазначає, що вказані розрахунки позивача є вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 48,39 грн. та інфляційні витрати за вказані періоди на суму 109,93 грн.

Відповідач проти арифметичних розрахунків не заперечив, контррозрахунку як і доказів сплати у повному обсязі або частково суду не надав.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 1291 Конституції України, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Базікяна Гагіка Товмасовича (електронна пошта: невідома; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Концерну "Міські теплові мережі" (бул. Гвардійський, буд. 137, м. Запоріжжя, 69091; ) основну заборгованість у розмірі 1 523 (одна тисяча п`ятсот двадцять три) грн. 80 коп., 3 % річних на суму 48 (сорок вісім) грн. 39 коп., інфляційні витрати у розмірі 109 (сто дев`ять) грн. 93 коп. та витрати по сплаті судового збору на суму 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.