СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Харків Справа № 905/210/21 (905/52/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

за участю представників сторін:

від позивача Пихтін К.В. на підставі Ордеру Серії №АЕ1173178 від 11.01.2023р.;

від відповідача не з`явився;

від третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська", м. Київ, (вх. №1259 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23) (суддя Харакоз К.С., ухвалене в м.Харків, дата складення повного тексту 08.06.2023р.)

за позовом: ОСОБА_1 , м.Покровськ, Донецька область,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська", м. Київ,

за участю розпорядника майна Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" арбітражного керуючого Козловської Діани Валеріївни, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача,

про стягнення 418818,57 грн.,

поданої в межах справи про банкрутство за заявою кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуглекон", до боржника Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська",

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 22.02.2021р. у справі №905/210/21 відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Козловську Діану Валеріївну (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого №484 від 15.03.2013).

09.03.2021р. за номером 66061 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет оприлюднене оголошення (повідомлення) про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" ().

Після публікації оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" (), до суду з письмовими заявами з вимогами до боржника звернулись кредитори.

В межах даної справи про банкрутство до господарського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" про стягнення 418818,57грн., з яких: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 жовтня 2020 року по 09 листопада 2022 року у розмірі 376268,68 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 42549,89 грн.

Звернення з даним позовом обумовлено тим, що в день звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі, що є підставою для нарахування і стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрат частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23) задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" за участю розпорядника майна Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" арбітражного керуючого Козловької Діани Валеріївни, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, про стягнення 418818,57грн.; стягнуто з Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська на користь ОСОБА_1 418818,57грн., з яких: компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 42549,89гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 жовтня 2020 року по 09 листопада 2022 року у розмірі 376268,68гривень, з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України; суму понесених судових витрат у розмірі 6282,28грн.

Відповідні висновки місцевого господарського суду в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 жовтня 2020 року по 09 листопада 2022 року у розмірі 376268,68грн., з посиланням на положення статей 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, пункти 1-5,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, мотивовані тим, що згідно довідки ПрАТ «ЦЗФ «Мирноградська» № 153 від 25.06.2020р. середньоденний заробіток ОСОБА_1 , яка працювала у ПрАТ «ЦЗФ «Мирноградська», розрахований згідно Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., становив 718,07грн.

Отже, з огляду на те, що в день звільнення позивачу не було виплачено всі суми, належні йому від підприємства, з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати ухвалення рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2020р. у справі №235/4085/20 (яким було стягнуто заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) по дату фактичного розрахунку 09.11.2022р. в розмірі 376268,68грн. (718,07 грн. х 524 робочі дні).

Керуючись приписами статті 115 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), частин першої та другої статті 24, 34 Закону України «Про оплату праці», статей 1-4,6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», пунктів 2, 4-6 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 42549,89грн.

Приватне акціонерне товариство "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" з рішенням суду не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23) та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим відповідачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що при звільненні позивача, відповідачем не було проведено своєчасного та повного розрахунку по заробітній платі у зв`язку із тим, що в період часу з 16.03.2020р. по 31.07.2020р. наказами по підприємству, було запроваджено дистанційну роботу на період карантину з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19.

Враховуючи те, що на час введеного в Україні воєнного стану Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідач був зареєстрований та фактично знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , де на даний час проводяться активні бойові дії, він був позбавлений можливості надати копії зазначених наказів по підприємству про запровадження дистанційної роботи на період карантину.

Враховуючи вищевикладене, для повного і всебічного розгляду справи, вважає, що до матеріалів справи мають бути приєднані нові докази, зокрема, копії наказів по підприємству про запровадження дистанційної роботи на період карантину (копії яких додано до апеляційної скарги).

Отже, у день звільнення, відповідачем, з об`єктивних причин, про які було зазначено вище і які від нього не залежали, не було виплачено позивачу всі належні йому при звільненні суми.

Апелянт також звертає увагу суду на те, що в позовній заяві, яка була повністю задоволена господарським судом першої інстанції, представник позивача просив стягнути з відповідача 418818,57грн., з яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2020 р. по 09.11.2022 р. у розмірі 376549,89грн. та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат у розмірі 42549,89грн. з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 відсотків та військового збору у розмірі 1,5 відсотка.

Проте, станом на час пред`явлення даної позовної заяви та ухвалення оскаржуваного рішення у справі, стаття 117 КЗпП України діяла у редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022р., який набрав чинності 19.07.2022р., та передбачала, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи те, що на час звернення з позовною заявою до суду та ухвалення оскаржуваного рішення, діяла ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX від 01.07.2022р., а також те, що заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2020р. у справі № 235/4085/20 вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2020 р. по 13 жовтня 2020р., розрахунку підлягав тільки середній заробіток за період з 14 жовтня 2020 р. по 30 листопада 2020 р. (дата, якою закінчується встановлений шестимісячний термін для стягнення).

Середньоденній заробіток позивача відповідно до довідки № 153 від 25.06.2020р., на яку є посилання в рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2020р., становив 718,07грн.

Тобто, враховуючи, що за вказаний період було 33 (тридцять три) робочих дні, а середній заробіток за один робочий день становить 718,07 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку становить: 718,07 грн. х 33 (дні) = 23 696,31 грн.

Апелянт також просить врахувати суд той факт, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 р,. було викладено статтю117КЗпП України в новій редакції, яка обмежила строк, за який може бути нарахований та стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, не більш як за шість місяців.

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що з 20.07.2022 р. (наступного дня після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р.) почав відраховуватися встановлений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду із позовною заявою про примусове стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні.

Оскільки, позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 11.01.2023р., апелянт вважає, що позивачем було пропущено встановлений тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, який закінчився 20.10.2022р.

Враховуючи викладене, на думку апелянта, позивачу мало бути відмовлено в задоволенні позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2020р. по 30.11.2020р. в сумі 23696,31грн., у зв`язку із закінченням строків звернення до суду з даною позовною заявою, а в період з 01.12.2020р. по 09.11.2022р., у зв`язку з проведенням розрахунків, поза межами строків, визначених статтю117 КЗпП України.

Окрім викладеного, апелянт також вважає, що якщо кошти стягуються на підставі рішення суду, то вони не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці», так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та на його думку відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 42549,89грн.

Стосовно доказів, доданих апелянтом до апеляційної скарги на підтвердження проведення своєчасного та повного розрахунку по заробітній платі, у зв`язку із тим, що в період часу з 16.03.2020р. по 31.07.2020р. наказами по підприємству, було запроваджено дистанційну роботу на період карантину з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, колегія суддів зазначає, що, апеляційним господарським судом в силу приписів Господарського процесуального кодексу України переглядаються виключно ті обставини, які були предметом розгляду місцевого господарського суду. А обставини, що були наведені відповідачем в обґрунтування неможливості надання цих доказів суду першої інстанції не можуть бути визнані обґрунтованими, у зв`язку із чим, додані документи апеляційним господарським судом не розглядаються та не приймаються до уваги в якості додаткових доказів.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.07.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" на рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23); встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на "28" серпня 2023 р. о 10:30 годині.

08.08.2023р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№9287), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська", рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 залишити без змін. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00грн.

08.08.2023р. представником позивача подано до апеляційного господарського суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення підсистеми "Електронний суд".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.08.2023р. задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні 28.08.2023 р. о 10:00 год. у справі №905/210/21 (905/52/23) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; ухвалено провести судове засідання в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення підсистеми "Електронний суд".

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.08.2023р. представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23) залишити без змін.

Крім того, представник позивача просив суд, в порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, надати йому можливість протягом п`яти днів після ухвалення Східним апеляційним господарським судом постанови за результатами розгляду справи №905/210/21 (905/52/23) надати докази понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, учасники провадження про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені завчасно належним чином, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (стаття 42 Господарського процесуального кодексу України), колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргуи в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено господарським судом, з 24 січня 2011 року по 29 травня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах, працюючи на АП ЦОФ «Комсомольская» Ассоциации ФПТП «ДРФУ» (назва рос.) провідним економістом з праці, з 01.04.2011р. провідним інженером по організації та нормуванню праці.

Рішенням № 16/2017 від 07.11.2017р. змінено найменування товариства з Публічного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика Комсомольська» на Приватне акціонерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська».

29.05.2020р. на підставі наказу № 125/к від 29.05.2020р. ОСОБА_1 була звільнена, припинивши трудові відносини на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

В день звільнення ОСОБА_1 було нараховано та не виплачено заробітної плати на загальну суму 99079,57грн. за період з жовтня 2019р. по травень 2020р.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2020р. у справі №235/4085/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період: жовтень 2019 року - травень 2020 року в сумі 99 079,57грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2020 року по 13 жовтня 2020 року в сумі 67 498,58грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, на відшкодування сплаченого судового збору 840,80грн.; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» в дохід держави судовий збір в розмірі 990,80грн. Допущено негайне виконання судового рішення в частині присудження виплати заробітної плати за травень 2020 року в сумі 31 875,59грн. (т.1 а.с.17-19).

21.10.2020р. начальником відділу Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івановою Т.Г. було відкрито виконавче провадження №63360273 про стягнення з ПрАТ «ЦЗФ «Мирногородська» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період: жовтень 2019 року - травень 2020 року в сумі 99079,57грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2020 року по 13 жовтня 2020 року в сумі 67 498,58 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, на відшкодування сплаченого судового збору 840,80 грн. (т.1 а.с.21).

Зазначене виконавче провадження №63360273 було приєднано до зведеного виконавчого провадження №62070644 на підставі постанови начальника відділу Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Іванової Т.Г. від 21.10.2020р. (т.1 а.с.21)

В листі Мирноградського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Мирноград) №19-25-76 від 03.01.2023р. (т.1 а.с.24) зазначено, що з арештованих рахунків боржника 09.11.2022р. надійшли грошові кошти, які розподілені між стягувачами згідно черговості. ОСОБА_1 розподілено 127067,72 гривень та перераховано стягувачу платіжним дорученням №6110 від 26.11.2022 року.

Вказані кошти зараховано на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» 29.11.2022 року.

Таким чином, виплата сум, що належать працівнику при звільненні відбулась 09 листопада 2022 року, про що позивач довідався 29.11.2022 року.

Враховуючи, що в день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено всі суми, належні їй від підприємства, 16.01.2023р. позивач звернувся до господарського суду Донецької області в межах справи про банкрутство №905/210/21 з позовною заявою до боржника - Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" про стягнення 418818,57грн., з яких: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 жовтня 2020 року по 09 листопада 2022 року в розмірі 376268,68 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 42549,89 грн. (т.1 а.с.1-31).

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у даній справі позов задоволено повністю, з підстав викладених вище (т.1 а.с.144-148).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що згідно пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодекс України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до абзаців першого-третього частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пред`явлені до боржника, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство має розглядатися у межах цієї справи у порядку господарського судочинства (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2022р. у справі №199/8174/20).

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2020р. по 09.11.2022р. у розмірі 376268,68грн., судова колегія зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача - 29.05.2020р.) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (надалі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно абзацу першого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.27. розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110 днем звільнення вважається останній день роботи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц).

Частиною першою статті 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16 здійснила висновок про те, що за змістом норм статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист права звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016р. у справі № 6-113цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц сформульовані критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що апелянт (відповідач) не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості своєчасного здійснення розрахунку із працівником та обставин, що об`єктивно були пов`язані із затримкою розрахунку.

При цьому, стягнення подібної компенсації заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2020р. у справі №235/4085/20 на переконання колегії суддів не може свідчити про порушення принципу співмірності або зловживання позивачем своїми правами, оскільки вказаним рішенням з відповідача була стягнута компенсація, нарахована позивачем на інший період, ніж сума за період, заявлений до стягнення у даній справі.

До того ж, звернення позивача з відповідним позовом про стягнення компенсації в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України, пов`язано саме із бездіяльністю відповідача, який станом на день звільнення ОСОБА_1 не виплатив позивачу нараховану заробітну плату, що відповідно спричинило виникнення відповідальності встановленої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Застосовуючи вказані вище критерії до обставин даної справи також необхідно враховувати, що протягом періоду затримки (прострочення) виплати заборгованості із заробітної плати, який тривав з дня звільнення позивача з роботи 29.05.2020р. по день фактичного розрахунку 09.11.2022р. минуло майже два з половиною роки, відповідач не здійснював погашення заборгованості, а тому, відсутні підстави для пропорційного зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія також враховує, що аналіз приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

При цьому, до предмета доказування при розгляді зазначеного спору входять такі юридичні факти, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та проведення роботодавцем остаточного розрахунку із звільненим працівником (пункт 31 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі №910/6968/16, постанова Верховного Суду України від 18.01.2017р. у справі №6-2912цс16).

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020р. у справі №127/3821/18).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що зміни до статті 117 Кодексу законів про працю України, які внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. № 2352-IX, набрали чинності 19.07.2022р., тому, в силу положень частини першої статті 58 Конституції України, дія вказаних змін не поширюється на період невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, який мав місце до 19.07.2022р.

Зміни до статті 117 Кодексу законів про працю України по суті звужують право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є недопустимим у розумінні частини третьої статті 22 Конституції України.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023р. у справі №638/6855/20 викладено правовий висновок, що положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України необхідно застосовувати в редакції, чинній на дату звільнення позивача 29.05.2020р. та відповідно відповідач зобов`язаний сплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по дату фактичного розрахунку, тобто, по 09.11.2022р.

Отже, за наведених обставин, доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно застосував положення статті 117 Кодексу законів про працю України в старій редакції, без урахування змін до законодавства, які відбулись 01 липня 2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», є необґрунтованими.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом було пропущено строк на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Так, відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

В рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу (справа № 1-5/2012) вказано, що аналіз наведених положень ст.ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №755/12623/19.

Матеріалами справи підтверджується, що днем, коли позивач дізнався про те, що відповідач фактично з ним розрахувався є 29.11.2022р. (дата надходження заборгованості із заробітної плати на розрахунковий рахунок позивача, після розподілу державним виконавцем грошових сум, стягнутих з відповідача в межах зведеного виконавчого провадження №62070644).

12.01.2023р. позивач - ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Донецької області з відповідним позовом, тобто, в межах тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду з приводу наявності підстав для задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 376268,68грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2020р. по 09.11.2022р.

Щодо стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 42549,89грн., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 115 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), частин першої та другої статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно абзацу п`ятого частини другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, це заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до абзацу другого статті 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію виплачують за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 (надалі Порядок) компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.

Згідно пункту 5 Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

У пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. зазначено, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що:

1) індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст.33 Закону в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 р. N 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації).

За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є місяцем, з якого обчислюється (береться за 100 відсотків) величина порога індексації. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні;

2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. №1427 (зі змінами, внесеними постановою в 23 квітня 1999 р. №692, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2018р. у справі №913/70/18).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2018р. у справі №902/330/17).

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018р. у справі № 914/712/16).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021р. у справі №127/1752/20 вказано, що Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту проросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Крім того, в пунктах 2.2., 2.3. Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа № 1-18/2013) вказано наступне.

Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Конституційний Суд України виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі № 525/789/17-ц також сформульовано правовий висновок, про те що у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати, присудженої за рішенням суду, в позивача на підставі статті 34 Закону України «Про оплату праці» та положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виникло право на стягнення компенсації втрати частини доходу відповідно до індексу інфляції, який існував у період невиплати такого доходу.

Невиплата у встановлені строки працівнику заробітної плати є підставою для сплати йому компенсації відповідно до норм трудового законодавства, а після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від обов`язку компенсації у зв`язку із порушенням строку виплати заробітної плати у разі невиконання рішення суду, оскільки наявність невиконаного рішення суду не може обмежувати права працівника на компенсацію.

Також, розглядаючи справу №661/29/18 (постанова від 12.02.2020р.) та справу №127/14910/17-ц (постанова від 25.04.2018р.) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що норми статті 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» застосовуються і у разі, коли заборгованість із заробітної плати була стягнута або сплачена під час виконання судового рішення.

Таким чином, норми статті 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачають обов`язок роботодавця у будь якому випадку виплатити працівнику суми компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати безвідносно до того, чи була така заборгованість погашена роботодавцем добровільно, чи стягнута на підставі судового рішення у примусовому порядку під час виконавчого провадження.

Отже, за наведених обставин, доводи апелянта про те, що якщо кошти стягуються на підставі рішення суду, то вони не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці», так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не має застосовуватися і компенсація є безпідставними.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду з приводу наявності підстав для задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 42549,89грн. суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 02.06.2023р. у справі №905/210/21 (905/52/23) залишити без змін.

Повний текст постанови складено 04.09.2023

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко