ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2023 р. Справа№ 910/1961/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

без виклику сторін

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023

у справі № 910/1961/23 (суддя - Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг"

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 124 408,41 грн,

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АЛЬФА-ГАРАНТ» про стягнення 154 692, 46 грн.

06.03.2023 через відділ діловодства суду першої інстанції від позивача надійшла відповідь на відзив на позов та заява про зменшення позовних вимог. У своїй заяві про зменшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 20 713,53 грн - пені, 11 442,49 грн - інфляційні втрати, 1 381,73 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТДВ СК «ОБЕРІГ» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №07-001972 від 08.02.2021, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування, а тому до позивача, відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки, цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу "VOLVO" реєстраційний номер НОМЕР_1 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована в ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», позивачем заявлено до відповідача позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 154 692, 46 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" страхове відшкодування у сумі 90 870, 66 грн, пеню у сумі 20 713,53 грн, 3% річних у сумі 1 381,73 грн, інфляційних втрат у сумі 11 442,49 грн, 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу, та судовий збір у сумі 2 684,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 17.05.2023 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/1961/23, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №910/1961/23 скасувати в частині розрахунку страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково у розмірі 43 435, 33 грн, скасувати в частині стягнення пені, річних втрат від інфляції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити повністю. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №910/1961/23 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково у розмірі 1 800, 00 грн.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що доказів вини ОСОБА_1 у скоєні ДТП 15.02.2021, за участі застрахованого транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 матеріали справи не містять, а тому посилання відповідача на наявність обопільної вини обох учасників ДПТ є необґрунтованими». .

Апелянт звертає увагу суду, що проведеною у справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_2 судовою транспортно-трасологічною та автотехнічною експертизою чітко встановлено, що у обох водіїв була технічна можливість попередити зіткнення з іншим транспортним засобом шляхом послідового виконання п.п. 10.1., 10.3 ч. 1 ПДР, проте, у зв`язку з тим, що не досить вірними діями інспекторів патрульної поліції дану подію було кваліфіковану як таку, що вчинена з вини тільки одного водія ОСОБА_2 та протокол про адміністративне правопорушення було складено тільки у відношенні до нього й виникла спірна ситуація.

Скаржник вказує, що проаналізувавши зміст кожного пункту витрат можна дійти висновку, що всі ці послуги є надуманими, адже єдиною та дійсно наданою послугою у цій справі була послуга із складання позовної заяви та оформлення необхідних документів, які обґрунтовують позовні вимоги вартість якої встановлена у розмірі 2 000,00 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1961/23 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

05.06.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/1961/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/1961/23. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/1961/23 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

27.06.2023 (згідно дати звернення до канцелярії суду) від Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. а оскаржуване рішення без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що виключно резолютивною частиною постанови суду що набрала законної сили особу може бути визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (вчинення ДТП).

Також, позивач у відзиві вказує, що сталою судовою практикою закріплено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатись у ці правовідносини, аналогічна правова позиція викладена у п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 07.07.2021 року у справі №910/12876/19.

30.06.2023 (згідно дати звернення в системі «Електронний суд») від Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" надішли заперечення на відзив, які обґрунтовані тим, що страховик отримавши відповідну заяву про страхове відшкодування без необхідного пакету документів має право відстрочити виплату страхового відшкодування до моменту його отримання, або відмовити у такій виплаті, керуючись п. 37.1.3 ст. 37 Закону №1961-IV.

13.07.2023 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) від Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" надішли доповнення до апеляційної скарги.

Приписами ч. 1 ст. 266 ГПК України передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" отримано оскаржуване рішення 05.05.2023, строк на апеляційне оскарження сплив 25.05.2023, а доповнення до апеляційної скарги подані 13.07.2023, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження без будь-яких клопотань.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, доповнення до апеляційної скарги не містять клопотання щодо поновлення пропущеного строку чи обставин, які заважали подати вказані доповнення в строк, передбачений ч. 1 ст. 266 ГПК України, а тому залишаються без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Як вбачається із матеріалів справи, 15.02.2021 в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: «VOLVO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно із постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.01.2022 у справі №753/3860/21, дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм транспортного засобу «VOLVO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , п. 10.1. Правил дорожнього руху.

Вказаною вище постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.01.2022 у справі №753/3860/21 встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП. Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №078-001972 від 08.02.2021, укладеного з ОСОБА_3 (страхувальник) майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 були застраховані у позивача.

Позивачем затверджено страховий акт №26089/2 від 18.03.2021, згідно із яким у зв`язку із настанням 15.02.2021 страхового випадку, позивач вирішив здійснити виплату страхового відшкодування в загальній сумі 74 903,99 грн.

Також позивачем затверджено страховий акт №26089/1 від 18.03.2021, згідно із яким у зв`язку із настанням 15.02.2021 страхового випадку, позивач вирішив здійснити виплату страхового відшкодування в загальній сумі 17 966,67 грн.

На підставі страхового акта №26089/1 від 18.03.2021 та страхового акту №26089/2 від 18.03.2021 позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 74 903,99 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №6542 від 18.03.2021. Решту страхового платежу у сумі 17 966,67 грн сторонами було погоджено зарахувати в рахунок сплати чергових платежів за договором.

Як підтверджено матеріалами справи, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом «VOLVO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована в ТдВ СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АЛЬФА-ГАРАНТ» (відповідач у справі) згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/2807299 (згідно із відомостями з єдиної централізованої бази даних МТСБУ).

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 130 000,00 грн та франшизу у розмірі 2 000,00 грн.

23.09.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування вих.№26089/26089/0 від 15.09.2021.

Враховуючи те, що цивільна відповідальність осіб, які користуються транспортним засобом «VOLVO» реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 90 870,66 грн (92 870,66 грн - 2000,00 грн франшиза).

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано інфляційні витрати у сумі 11 442,49 грн, пеню у сумі 20 713,53 грн, 3% річних у сумі 1 381,73 грн, з урахування заяви про зменшення позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як встановлено судом, у відповідності до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №078-001972 від 08.02.2021, у зв`язку із настанням страхового випадку (ДТП) позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 74 903,99 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №6542 від 18.03.2021. Решту страхового платежу у сумі 17 966,67 грн погоджено зарахувати в рахунок сплати чергових платежів за договором, що підтверджується довідкою від 18.03.2021.

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

На підставі статей 512, 514 Цивільного кодексу України, страховик стає замість потерпілої особи кредитором у зобов`язанні щодо відшкодування заподіяної шкоди у межах виплаченої суми.

Згідно із положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц.

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту, позивач в силу приписів ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" набув права вимоги до відповідача у межах фактичних затрат.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом «VOLVO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій якого вчинив дорожньо-транспортну пригоду, була застрахована у відповідача відповідно до полісу № АО/2807299 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то особою відповідальною за завдані в даному випадку збитки, відповідно положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у межах, передбачених вказаним Законом та договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, є відповідач.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Матеріалами справи підтверджено вину водія транспортного засобу «VOLVO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 15.02.2021.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

В силу приписів ст. 22, ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у спорах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальними.

Тобто, відповідач, як страховик винної у ДТП особи, зобов`язаний відшкодувати завдані останньою збитки третій особі (у даному випадку - позивачу) в обсязі, визначеному Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", та відповідно до договору страхування, укладеному з особою, що застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до п. 21.7. договору добровільного страхування наземного транспорту №07-001972 від 08.02.2021 при конструктивній загибелі ТЗ внаслідок страхового випадку, а саме, коли вартість відновлювального ремонту перевищує 65 (шістдесят п`ять) відсотків від дійсної (ринкової) вартості ТЗ на момент настання страхового випадку, розмір прямих матеріальних збитків здійснюється, виходячи з дійсної (ринкової) вартості ТЗ, визначеної Страховиком на дату настання страхового випадку, але не більше страхової суми за ТЗ, визначеної цим договором, за вирахуванням загальної вартості залишків ТЗ (непошкоджених та придатних до експлуатації вузлів, деталей та агрегатів ТЗ), яка визначається Страховиком згідно висновку експертної організації (акту товарознавчої експертизи, дослідження, звіту) або па підставі маркетингового дослідження ринку продажу аварійно пошкоджених транспортних засобів, про що Страховиком складається відповідний Акт встановлення вартості.

Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту №07-001972 від 08.02.2021 страхова сума транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_2 складає 280 000,00 грн. Водночас, ринкова вартість на дату настання страхового випадку складає 322 850,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, при визначенні суми страхового відшкодування, позивач виходив із того, що пропорційне співвідношення страхової суми ТЗ до дійсної вартості ТЗ, визначеної страховиком на момент настання страхового випадку, складає 14%.

На підставі умов договору добровільного страхування наземного транспорту №07-001972 від 08.02.2021 розрахунок розміру страхового відшкодування становить:

280 000,00 грн (страхова сума) - 158 000,00 (вартість залишків) - 15 119,34 (14%) - 14 000,00 грн (франшиза) = 92 880,66 грн.

Відповідач частково визнав позовні вимоги в частині розмір страхового відшкодування за страховим випадком у розмірі 45 435,33 грн (90 870,66 грн - 50%).

Відповідно до п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Тобто, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою визначається форма, зміст заяви про виплату страхового відшкодування та в якій вказано перелік документів, які додаються до такої заяви, не встановлено вимоги подавати разом з заявою про виплату страхового відшкодування судового рішення, яким притягнуто до відповідальності винну в ДТП особу.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Тобто, подання судового рішення про притягнення до відповідальності винної в ДТП особи не є обов`язковим разом з заявою про виплату страхового відшкодування.

Суд апеляційної не приймає до уваги заперечення апелянта в частині відсутності належних доказів настання цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_2 станом на дату звернення про виплату страхового відшкодування.

Так, відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 21.01.2022 у справі №753/3860/21, копія якої долучена позивачем до позову, та якою ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №№463/1352/16-а.

На переконання суду, відображення у висновку експерта відомостей щодо порушення учасником Правил дорожнього руху України не дає підстави для висновку про наявність його вини у скоєнні такої ДТП, більш того не встановлює факту будь-якого ступеня його вини.

Доказів вини ОСОБА_1 у скоєні ДТП 1215.02.2021, за участі застрахованого транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 матеріали справи не містять, а тому посилання відповідача на наявність обопільної вини обох учасників ДПТ є необґрунтованими.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт пошкодження автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження особою, цивільно-правова відповідальність якої на час ДТП була застрахована у відповідача.

Виплата позивачем страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 74 903,99 грн підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №6542 від 18.03.2021, а також зарахування позивачем в рахунок сплати чергових платежів за договором суму, яка становить 17 966,67 грн підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/007505232 передбачено франшизу у розмірі 2 000,00 грн.

З урахуванням вище викладеного, заявлена позивачем до стягнення сума страхового відшкодування в розмірі 90 870,66 грн (92 870,66 грн - 2000,00 грн (франшиза)) є обґрунтованою.

Також позивачем заявлені до стягнення інфляційні витрати у сумі інфляційні витрати у сумі 11 442,49 грн, пеню у сумі 20 713,53 грн, 3% річних у сумі 1 381,73 грн, з урахування заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Статтею 979 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням. А правовідношення з відшкодування шкоди, які склалися між сторонами у справі є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Нарахування 3% річних та пені здійснене позивачем за період з 03.05.2022 по 03.11.2022, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення 3% річних у розмірі 1 381,73 грн, а тому вимоги у цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення інфляційних втрат у розмірі 11 442,49 грн, а тому вимоги у цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 36.5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до статті 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Нарахування пені здійснене позивачем за період з 03.05.2022 по 03.11.2022, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Перевіривши розрахунок позивача пені, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення пені у розмірі 20 713,53 грн, а тому вимоги у цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Водночас, відповідачем заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

У зазначеній заяві відповідач посилається на недобросовісну поведінку позивача та не надання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності водія транспортного засобу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення страхового відшкодування у сумі 90 870, 66 грн, пені у сумі 20 713,53 грн, 3% річних у сумі 1 381,73 грн, інфляційних втрат у сумі 11 442, 49 грн є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, згідно із приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги №26089/0/1/2022 від 26.09.2022, укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» та адвокатом Стецюрою О.В., Додаткову угоду від 26.09.2022 до договору 26089/0/1/2022 від 26.09.2022, попередній розрахунок суми правової допомоги, копію довіреності №2023/Ю/1 від 04.01.2023, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН № 000227.

У відповідності до п.1.1. договору Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо представництва інтересів Клієнта в Господарському суді м. Києва, Північному апеляційному господарському суді у справі про стягнення на користь Клієнта страхового відшкодування з ТДВ "СК "Альфа-Гарант" внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 15.02.2021, місце ДТП: м. Київ, вул. Бажана, 39, з вини водія транспортного засобу, VOLVO д.н. НОМЕР_1 .

За результатами надання правової допомоги, після набрання судовим рішенням на користь Клієнта законної сили, складається акт, прийому-передачі наданих послуг, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті прийому-передачі наданих послуг вказується обсяг наданої Адвокатом правової допомоги та її вартість. Підставою для оплати винагороди за даним договором є акт прийому-передачі наданих послуг, який складається протягом 5 (п`яти) робочих днів після набрання законної сили судовим рішенням на користь Клієнта. Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 5 (п`яти) днів з дня підписання акту прийому-передачі наданих послуг (пункти 4.2., 4.3. та 4.4. договору).

Суд звертає увагу, що відповідно до приписів ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, у суді першої інстанції просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу з огляду на те, що розмір витрат є завищеним, не відповідають критерію реальності та розумної необхідності адвокатських витрат та просив зменшити витрати до 1800,00 грн.

Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, згідно ст.15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених до стягнення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу судом враховано обставини справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, також враховано, що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексу України, а тому великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, позов та відповідь на відзив не містить посилань на значну кількість практики Верховного Суду.

З огляду на викладене та наявність клопотання про зменшення розміру правової допомоги, беручи до уваги характер спірних правовідносин у цій справі та проаналізувавши надані позивачу адвокатом послуги, а також з огляду на принципи пропорційності та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого ч висновку щодо зменшити заявленої суму за надання правничої допомоги позивачу та правомірно стягнув витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірно висновку про задоволення позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант".

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №910/1961/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/1961/23 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант".

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв