номер провадження справи 34/171/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

18.08.2023 Справа № 908/2040/23

м.Запоріжжя Запорізької області

За заявою Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відстрочення виконання судового рішення (судового наказу) у справі № 908/2040/23

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю Тензор, ідентифікаційний код юридичної особи 30956420 (вул. Лісова, буд. 3, кв. 38, м. Енергодар, Запорізька область, 71503; адреса для листування: вул. Амосова, буд. 11-А, кв.16, м. Харків, 61171)

до боржника: Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код юридичної особи 24584661) в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, ідентифікаційний код ВП 19355964)

про стягнення суми

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Бичківській О.О.

За участю представників сторін:

від стягувача: не з`явився;

від боржника (заявника): не з`явився/не приєднався

ВСТАНОВЛЕНО:

23.06.2023 Господарським судом Запорізької області (суддя Науменко А.О.) за результатами розгляду заяви ТОВ «Тензор» видано судовий наказ по справі № 908/2040/23. З боржника - Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тензор» стягнуто суму 193 800 грн 00 коп. заборгованості за Договором № 75/93-21/48-121-01-21-10280 від 17.05.2021 та суму 268 грн 40 коп. судового збору.

08.08.2023 до господарського суду надійшла заява Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про відстрочення виконання судового рішення (судового наказу) у справі № 908/2040/23.

Згідно з протоколом передачі судової справи від 08.08.2023 заяву передано раніше визначеному складу суду судді Науменку А.О.

Враховуючи перебування судді Науменка А.О. у відпустці з 07.08.2023 по 25.08.2023, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 08.08.2023, вищевказану заяву визначено до розгляду судді Боєвій О.С.

Ухвалою суду від 10.08.2023 заяву прийнято до розгляду, призначено судове засідання з її розгляду на 18.08.2023. Запропоновано ТОВ «Тензор» (стягувачу) надати письмове пояснення/заперечення з викладенням своєї позиції по суті заяви.

17.08.2023 до суду від ТОВ «Тензор» (стягувач за судовим наказом) надійшло письмове пояснення в якому стягувач просив, зокрема, заяву розглянути за відсутності ТОВ «Тензор».

Представники сторін в судове засідання 18.08.2023 не з`явились, заявник (боржник за судовим наказом) для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції також не приєднався. Про причини неявки/неприєднання заявник не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ГПК України заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про розгляд заяви за наявними матеріалами та за відсутності учасників справи.

Розглянувши заяву Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про відстрочення виконання судового рішення (судового наказу) у справі № 908/2040/23, суд дійшов до висновку про її необґрунтованість з огляду на наступне.

Заява боржника за судовим наказом мотивована наступним. В зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні запроваджений воєнний стан, строк дії якого продовжено до 15.11.2023. 04.03.2022 місто Енергодар Запорізької області та Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі - ВП ЗАЕС) були захоплені військовими формуваннями російської федерації та до теперішнього часу перебувають в тимчасовій окупації. Енергодарська міська територіальна громада (код: UA0019947), в межах якої розташовані виробничі потужності боржника (заявника), включена до «Переліку територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (пп. «Василівський район» п. 4 «Запорізька область» р. II «Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України» цього Переліку), з зазначенням дати виникнення можливості бойових дій: 04.03.2022. Тимчасово окупована територія України - це частина міжнародно визнаної території України, на яку не поширюється фактичний контроль української влади внаслідок її окупації рф під час російсько-української війни (спочатку в ході вторгнення в Крим, війни на сході, а згодом - широкомасштабного вторгнення). Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права (ст. 1 Закону). Статтею 1 зазначеного Закону, конкретизовано території, які тимчасово окупував агресор, а саме: тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання), якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 3 Закону, для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України. Таким чином, правовідносини боржника із стягувачем, за умов їх знаходження на території, визначені частиною 1 статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у рамках українського законодавчого поля можливі у разі зміни місцезнаходження на іншу територію України. Відповідно до пункту 45.2 статті 45 Податкового Кодексу України, податковою адресою юридичної особи, зокрема, стягувача (ТОВ «ТЕНЗОР») є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Стягувач, ТОВ «ТЕНЗОР», згідно з відомостями з ЄДРПОУ зареєстрований за адресою: Запорізька область, м. Енергодар, вул. Лісова, 3 кв. 38, тобто на тимчасово окупованій території. В заяві стягувача про видачу судового наказу, окрім адреси місцезнаходження юридичної особи (Запорізька область, м. Енергодар, вул. Лісова, 3 кв. 38 ) зазначена адреса для листування: м. Харків, вул. Амосова, 11-А, кв. 16. Проте стягувач не надав доказів про зміну податкової адреси юридичної особи (ТОВ «ТЕНЗОР») на іншу територію України, що унеможливлює виконання судового наказу по справі № 908/2040/23, виданого Господарським судом Запорізької області 23.06.2023. Отже, в умовах обмеження, передбаченого ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», боржнику - Відокремленому підрозділу «Запорізька АЕС» та стягувачу - ТОВ «ТЕНЗОР» не дозволяється здійснення відповідної господарської діяльності, як окремим суб`єктам господарювання на тимчасово окупованій території. На підставі викладеного, просив суд відстрочити виконання судового наказу (судового рішення) Господарського суду Запорізької області від 23.06.2023 у справі № 908/2040/23 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП ЗАЕС на користь з ТОВ «ТЕНЗОР» (, вул. Лісова, 3 кв. 38, м. Енергодар, Запорізька область) 193 800,00 грн. заборгованості та 268,40 грн. судового збору до зміни податкової адреси на підконтрольній Україні території.

В поясненнях, які отримані судом 17.08.2023, стягувач зазначив про наступне. Банківське обслуговування заявника здійснюється згідно із діючим законодавством України державним банком АТ «Ощадбанк», поточний рахунок відкрито у філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк», видаткові операції не зупинялися (підтверджується сплатою судового збору з поточного рахунку). До того ж, в березні-травні 2023 року ДПС проведена реєстрація податкових накладних заявника по господарським операціям із боржником у цій справі і боржнику як покупцю це відомо, оскільки це надало йому право на формування податкового кредиту. У вересні та листопаді 2022 року за іншим договором, укладеним із боржником у цій справі, часткова добровільна оплата була проведена юридичною особою Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», що розташоване у місті Києві. У липні 2023 року по іншому договору, укладеним між заявником та боржником, укладена додаткова угода про продовження строку дії договору, у зв`язку із тимчасовим призупиненням робіт. Посадова особа заявника у наказному провадженні, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи за даними Єдиного державного реєстру, тимчасово з метою збереження життя та здоров`я перебуває за межами України. Кабінет Міністрів України постановою від 13.01.2023 № 45 (набрала чинності 21.01.2023 року) вніс зміни до постанови від 06.12.2022 № 1364, виклавши абз. 13 п. 1 у такій редакції: території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації російською федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованими російською федерацією. Прирівнювання територій, для яких не визначена дата припинення можливих і бойових дій, до територій, на яких ведуться бойові дії, не застосовується до зупинення вчинення виконавчих дій, заборони відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень у випадках, установлених п. 10-2 розд. XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону «Про виконавче провадження». Таким чином, в силу наведених законодавчих положень, заборона відкривати виконавчі провадження та вчиняти виконавчі дії на тимчасово окупованих територіях діяла до 21.01.2023 (постанова Верховного Суду від 24.04.2023 у справі № 910/5953/17). Фактично відповідна заборона була пов`язана не з реєстрацією боржника чи стягувача на такій території, а регулювала саме питання виконання судового рішення з огляду на територіальний критерій та можливість фактичної реалізації виконавцем покладених законом завдань. До того ж, можливий аналіз дій, які можуть здійснюватися лише після відкриття виконавчого провадження, під час розгляду питання про відстрочення виконання є передчасним. Додатково стягувач повідомив, що його виконавчим органом вживаються заходи щодо проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в ЄДР, в частині зміни місцезнаходження юридичної особи. Обидва підприємства опинилися у непростих умовах, які рівною мірою торкнулися і заявника, і боржника як суб`єкта господарювання, що здійснювали свою діяльність на одній території. Втім стягувач не заперечує проти надання відстрочки виконання судового рішення (судового наказу) строком на 2 місяці.

Розглянувши матеріали заяви, оцінивши представлені в обґрунтування заяви докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання.

Згідно зі ст. 326 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіцький проти України» (Заява № 38773/05) від 26.07.2012 суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Частинами третьою та четвертою статті 331 ГПК України встановлено, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Запроваджений процесуальними нормами права механізм відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення.

Законодавець, у будь-якому випадку, пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому, рішення про відстрочку виконання рішення суду має ґрунтуватись на додержанні балансу інтересів стягувача та боржника.

Мотивуючи свою заяву про відстрочку виконання судового наказу по справі № 908/2040/23 боржник, зокрема, посилається на те, що в умовах обмеження, передбаченого ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», боржнику - Відокремленому підрозділу «Запорізька АЕС» та стягувачу - ТОВ «ТЕНЗОР» не дозволяється здійснення відповідної господарської діяльності, як окремим суб`єктам господарювання на тимчасово окупованій території.

З положень статті 129 Конституції України сліду, що однією з засад судочинства є змагальність.

Статтею 13 ГПК України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Разом з тим, заявником не надано належних доказів, які свідчать про наявність виняткових обставин, що істотно ускладнюють виконання судового рішення (судового наказу) або роблять його неможливим, як то визначено статтею 331 ГПК України. Подані боржником докази не можуть розцінюватись як належні докази на підтвердження факту утруднення або неможливості виконання судового наказу.

Крім того, заявником не надано жодних гарантій (доказів), що він зможе виконати судове рішення після зміни податкової адреси на підконтрольній Україні території. Тобто, суду не надано належних доказів того, що надання судом відстрочки буде виправданим та забезпечить реальну можливість виконання судового рішення у даній справі.

При вирішенні питання про відстрочку виконання судового рішення (судового наказу), суд також враховує інтереси заявника (стягувача), його місцезнаходження на тимчасово окупованій території, обмеження щодо здійснення господарської діяльності, скрутний матеріальний стан, заподіяний, зокрема, введенням воєнного стану, наявність інфляційних процесів у економіці держави, а також те, що боржник не здійснював жодних дій спрямованих на виконання судового наказу в добровільному порядку.

Також судом приймаються до уваги доводи стягувача, викладені у поясненнях на заяву про відстрочення виконання судового рішення (судового наказу), а саме те, що обидва підприємства опинилися у непростих умовах, які рівною мірою торкнулися і заявника, і боржника, як суб`єктів господарювання, що здійснювали свою діяльність на одній території.

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі Чіжов проти України зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у Параграфі 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі всього вищевикладеного, заява Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відстрочення виконання судового рішення (судового наказу) є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 232, 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відстрочення виконання судового рішення (судового наказу) Господарського суду Запорізької області від 23.06.2023 у справі № 908/2040/23 - відмовити.

Повний текст ухвали складено та підписано 30.08.2023.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення (повного тексту ухвали) в порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва