ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року Справа № 915/445/23

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Алексєєва А.П. при секретарі судового засідання Степановій І.С. розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Еталон-Прилад», код 40711560 (61045, м. Харків, вул. Клочківська, буд. 295), яка пред`явлена до відповідача акціонерного товариства «Миколаївобленерго», код 23399393 (54017, м. Миколаїв, вул. Громадянська, 40), про стягнення грошових коштів за договором про закупівлю товарів.

За участю представників сторін:

представник позивача - адвокат Санін А.О.

представник відповідача - Ярославський Ю.В.

Рух справи.

22.03.2023 року позовну заяву зареєстровано у канцелярії господарського суду Миколаївської області.

27.03.2023 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі.

14.07.2023 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заяви по суті.

Позивач просить суд вирішити спір і зобов`язати відповідача виконати умови договору в частині оплати поставленого за договором товару на суму 374340 грн. разом із ПДВ. Також, в зв`язку із тим, що відповідачем було порушено умови договору позивач просить застосувати до відповідача штрафні санкції у вигляді нарахованої пені в розмірі 38459,59 грн. Крім того, позивач просить застосувати до відповідача передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність за несвоєчасне невиконання грошового зобов`язання шляхом стягнення 3% річних у розмірі 14153,13 грн. та втрат від інфляції у розмірі 109608,40 грн., розрахунок яких здійснено виходячи із суми боргу та періоду прострочення. Загальний розмір позовних вимог становить 536561,12 грн. (374340,00 грн.+14153,13 грн.+109608,40 грн.+38459,59 грн.). Судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору у розмірі 8048,43 грн. позивач просить покласти на відповідача. Як на основні докази заявлених позовних вимог позивач послався на договір про закупівлю товарів №11/с-163 від 16.08.2021 року, видаткову накладну №РН-0000720 від 26.10.2021 року, підписану представником відповідача за довіреністю №716 від 25.10.2021 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач погодився із викладеними позивачем обставинами, заперечив проти нарахування пені з огляду на те, що несвоєчасність проведення розрахунків за укладеним договором пов`язана з відсутністю обігових коштів та неодержанням грошових коштів від контрагентів та споживачів. Відповідач приклав усі зусилля для належного виконання зобов`язання за договором, однак не мав фінансової можливості розрахуватися вчасно за поставлений товар з обставин, на які не міг жодним чином вплинути. Крім того, на невиконання зобов`язання вплинула військова агресія Російської Федерації по відношенню до України, що підтверджується введенням режиму воєнного стану по всій території України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, який неодноразово продовжувався. З урахування положень ст. 233 ГК України відповідач просить суд вирішити питання про зменшення пені на 90% з тих підстав, що неналежним виконанням умов договору позивачу збитків не завдано. До відзиву відповідач додав інформацію про надходження коштів з оплати послуг за розподіл електричної енергії станом на 01.02.2022 року, на 01.10.2022 року та на 01.02.2023 року.

Заяви і клопотання.

12.04.2023 року на електронну пошту суду надійшло клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке ухвалою суду від 13.04.2023 року задоволене.

27.04.2023 року представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для можливості підготовки відзиву на позовну заяву по причині неотримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження у справі. Дане клопотання протокольною ухвалою суду було задоволене, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами із урахуванням позицій сторін, які викладені у заявах по суті, судом встановлено наступне.

16.08.2021 року між відповідачем (замовник) та позивачем (постачальник) був укладений договір про закупівлю товарів №11/с-163 (договір), за яким постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити замовнику товар, а замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти і оплатити цей товар. Предметом поставки за договором є товар - тепловізор (ІП 7.22) (код ДК 021:2015-38430000-8 детектори та аналізатори) в кількості згідно з загальною специфікацією (додаток №1), що є невід`ємною частиною договору.

Як вбачається із підписаної сторонами видаткової накладної №РН-0000720 від 26.10.2021 року позивачем було здійснено поставку товару відповідачу згідно специфікації №1 до договору - тепловізор для енергоаудиту FLIR Т530 24, код УКТ ЗЕД 9025.19.20.90 у кількості однієї одиниці на загальну суму 374340,00 грн. разом із ПДВ. З боку замовника товар було отримано його представником на підставі довіреності №716 від 25.10.2021 року.

Згідно п. 3.1 договору ціна договору складає 311950 грн., окрім цього 20 % ПДВ у сумі 62390 грн., а всього 374340 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 3.3 договору, замовник сплачує постачальнику на підставі рахунку вартість отриманого товару протягом 30 банківських днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що фактом передачі постачальником замовнику товару за цим договором є видаткова накладна, підписана обома сторонами. Дата поставки товару: дата передачі товару на склад замовника. Право власності на товар переходить до замовника після підписання сторонами видаткової накладної.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності) і діє до 31.12.2021 року.

Таким чином, з огляду на умови договору відповідач мав здійснити оплату товару з 27.10.2021 року по 07.12.2021 року.

Відповідач доказів виконання обов`язку по оплаті товару суду не представив.

Як зазначив у відзиві відповідач причинами неможливості виконання зобов`язання по оплаті поставленого товару відповідачем є:

- відсутність обігових коштів у відповідача через неодержання грошових коштів від своїх контрагентів і споживачів;

- військова агресія Російської Федерації проти України та активні бойові дії, які мали місце на території Миколаївської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1. ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на предмет договору між сторонами склалися правовідносини з поставки товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною ч. 4 ст. 193 ГК України передбачено, що управнена сторона має право не приймати виконання зобов`язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов`язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється:

- виконанням, проведеним належним чином;

- зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання;

- у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі;

- за згодою сторін;

- через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Доказів припинення зобов`язання з підстав, зазначених у ч. 1 та ч. 2 ст. 202 ГК України, відповідачем не надано.

Стосовно зазначеної відповідачем підстави неможливості виконання зобов`язання з оплати товару як відсутність обігових коштів суд зазначає наступне.

Оплата товару згідно умов договору мала бути проведена відповідачем з 27.10.2021 року по 07.12.2021 року.

Відповідач зазначив, що ним було прикладено усі зусилля для належного виконання зобов`язання за договором. Однак, доказів прикладання усіх зусиль, тобто вжиття заходів по оплаті товару, відповідач судові не представлено.

Стосовно неможливості виконання зобов`язання через військову агресію по відношенню до України суд зазначає, що протягом періоду, коли зобов`язання мало бути виконане, а саме з 27.10.2021 року по 07.12.2021 року, воєнний стан не вводився. Воєнний стан було введено Указом Президента України №64/2022 з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який введений в дію відповідним Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні". Надалі воєнний стан неодноразово продовжувався Указами Президента України до кінця 2022 року та тривав на дату звернення позивача до суду.

У договорі сторони передбачили, що строк виконання сторонами зобов`язань за договором може бути призупинений.

Так, сторони передбачили, що перебіг терміну виконання сторонами зобов`язань за цим договором може бути призупинений тільки в разі настання обставин непереборної сили - форс-мажор (обставини, які перебувають поза контролем сторін, виникли не з вини сторін і не могли бути ними передбачені), що підтверджується сертифікатом торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат (п. 7.1 договору).

Сторони також домовились, що сторона, яка зазнала дії обставин непереборної сили, зобов`язана протягом 6-ти календарних днів повідомити про це іншу сторону з посиланням на офіційне джерело інформації про них. У разі порушення цього строку обставини форс-мажору не можуть розглядатися, як поважна причина невиконання взятих на себе стороною договірних зобов`язань (п. 7.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України Про Торгово-промислові палати в Україні торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Сертифікату торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат відповідачем, як це передбачено п. 7.1 договору, відповідачем не надано.

Зміни до Закону України Про Торгово-промислові палати в Україні щодо порядку засвідчення форс-мажорних обставин з оголошенням воєнного стану не вносилися.

Отже, факту призупинення виконання зобов`язання по оплаті товару через дію обставин непереборної сили (воєнного стану), відповідачем не доведено.

Із вищевказаного слідує, що зобов`язання по оплаті поставленого товару у період з 27.10.2021 року по 07.12.2021 року підлягало виконанню і позивач вправі вимагати його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України до одного із способів захисту цивільних прав та інтересів належить примусове виконання обов`язку в натурі.

Положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України також кореспондуються положення ч. 2 ст. 20 ГК України.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача оплати за поставлений товар у розмірі 374340,00 грн. разом з ПДВ у примусовому порядку є законною і такою, що підлягає задоволенню.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 ГК України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Тягар доведення відсутності вини лежить на особі, яка порушила зобов`язання.

Як зазначалося вище доказів вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів для недопущення порушення умов договору судові не надано.

Згідно із ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього кодексу.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Сторони у п. 6.4 договору погодили, що за несвоєчасний розрахунок замовник сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від простроченої суми.

Таким чином, заявлена позивачем на підставі п. 6.4 договору вимога по стягненню з відповідача пені у сумі 38459,59 грн., яка нарахована за період з 08.12.2021 року по 08.06.2022 року, є обґрунтованою та законною.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що невиконане відповідачем зобов`язання по оплаті товару є грошовим зобов`язанням, то на вимогу позивача підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

3% річних, які нараховані на суму заборгованості за період з 08.12.2021 року по 13.03.2023 року, становлять 14153,13 грн.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних судом встановлено, що позивачем правильно визначено період та суми нарахувань. Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних в межах заявленої позивачем суми в розмірі 14153,13 грн.

Позивачем нараховані втрати від інфляції, у зв`язку з не оплатою товару, за період з грудня 2021 року по лютий 2023 року на суму 109608,40 грн., яку суд вважає обґрунтованою.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення втрат від інфляції підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на положення ст. 233 ГК України відповідач просив суд використати надане право і зменшити розмір штрафних санкцій з огляду на відсутність завданих невиконанням зобов`язання збитків, матеріальне становище відповідача, належність відповідача до об`єктів критичної інфраструктури.

Суд, керуючись положеннями ст. 233 ГК України, за встановлених в ході розгляду справи обставин виконання договору, дійшов висновку про можливість зменшення розміру нарахованої пені з 38459,59 грн. до 10000 грн.

Таким чином, загальна сума грошових коштів, які підлягає стягненню з відповідача становить 508101,53 грн. (374340,00 грн.+14153,13 грн.+109608,40 грн.+10000 грн.).

Позивачем були здійснені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 8048,43 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4652 від 15.03.2023 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд керується положеннями ч. 5 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 237, 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з акціонерного товариства «Миколаївобленерго», код 23399393 (54017, м. Миколаїв, вул. Громадянська, 40) на користь товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Еталон-Прилад», код 40711560 (61045, м. Харків, вул. Клочківська, буд. 295) грошові кошти у сумі 508101 (п`ятсот вісім тисяч сто одна) грн. 53 коп., з яких: 374340 (триста сімдесят чотири тисячі триста сорок) грн. 00 коп. заборгованість з оплати товару, 14153 (чотирнадцять тисяч сто п`ятдесят три) грн. 13 коп. - 3% річних, 109608 (сто дев`ять тисяч шістсот вісім) грн. 40 коп. втрати від інфляції, 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. - пеня, а також судовий збір, який сплачений за подачу позовної заяви у сумі 8048,43 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 28459,29 грн. - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 28.08.2023 року.

Суддя А.П. Алексєєв