ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2023м. ХарківСправа № 922/3291/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66)
до 1. Республіки Білорусь, 2. Російської Федерації
про стягнення 631'075,77 дол. США
за участю представників:

позивача - Чоломбитько Ю.О.;

відповідача 1 - не з`явився;

відповідача 2 - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Республіки Білорусь та Російської Федерації, в якому просить суд:

1) Визнати неправомірною бездіяльність Республіки Білорусь щодо виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду від 25.09.2020 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новааагро" (ідентифікаційний код: 39820081) 631'075,77 USD (шістсот тридцять одна тисяча сімдесят п`ять доларів США 77 центів);

2) Стягнути солідарно з Республіки Білорусь та Російської Федерації завдану майнову шкоду в розмірі суми боргу відповідно до рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду від 25.09.2020 у розмірі 631'075,77 USD (шістсот тридцять одна тисяча сімдесят п`ять доларів США 77 центів) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новааагро" (ідентифікаційний код: 39820081).

Позов обґрунтовано неналежним виконанням державними органами Республіки Білорус, зокрема Управлінням примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому, обов`язків щодо виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду від 25.09.2020 про стягнення 631'075,77 дол. США з Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупи" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар", яке відступило своє право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" на підставі договору №22/10/2021 про відступлення права вимоги (заміну кредитора в зобов`язанні).

Ухвалою суду від 03.08.2023 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Визначаючи, чи поширюється на Республіку Білорусь (далі - РБ) та Російську Федерацію (далі - РФ) судовий імунітет у справі, яка розглядається, суд ураховує наступне.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і РФ, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження №61-18782св21), від 25 січня 2019 року №796/165/18, від 18 травня 2022 року №760/17232/20-ц, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Оскільки підтримка РБ з 24 лютого 2022 року збройної агресії проти України не припиняється донині, РБ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України та підтримкою РБ чим порушено її суверенітет, отримання згоди РБ бути Відповідачем у цій справі суд вважає недоречним.

Більш того, відповідно до пункту "f" ст. 3 Резолюції ООН №3314 від 14.12.1974 під поняття "акта агресії" підпадають дії держави, яка дозволяє щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася іншою державою для вчинення акту агресії проти третьої держави. РФ використовує територію та інфраструктуру РБ для вторгнення на суверенну територію України, для базування ракетних підрозділів, підрозділів ВКС РФ, а також для матеріального забезпечення збройного вторгнення.

З території РБ і її повітряного простору здійснюються систематичні обстріли суверенної території України, зокрема об`єктів цивільної інфраструктури. Адже саме з території РБ вранці 24 лютого 2022 року почався збройний напад на територію України, а саме Київську та Житомирську області.

Тобто, за міжнародним законодавством РБ є державою-агресором.

Немає жодного правового виправдання для вторгнення РФ та РБ в Україну.

Білоруське політичне керівництво не продемонструвало бажання зберігати нейтралітет під час російського вторгнення в Україну, постійно публічно підтримує дії РФ та активно надає різноманітну допомогу збройній агресії РФ.

РБ повинна бути юридично визнана державою-агресором Україною та на міжнародному рівні із поширенням на неї відповідних санкцій та обмежень, визначених щодо РФ.

Отже, РБ не може розраховувати на використання судового імунітету, адже надаючи в користування свої військові об`єкти, військову техніку, зброю, боєприпаси та пальне для збройних формувань держави-агресора, забезпечуючи логістичні послуги для них. РБ відповідно до вимог міжнародного права є співагресором і повинна нести відповідальність за скоєні військові злочини нарівні з РФ.

Суд також враховує, що предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди, завданої юридичній особі, яка зареєстрована в України, внаслідок невиконання покладених на РБ обов`язків щодо виконання рішення суду іноземної держави. У зв`язку з не виконанням рішення суду позивачем буде понесено збитки, адже позивач правомірно розраховував на отримання цих коштів; 2) місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна, адже грошові кошти повинні були переведені виконавчими органами РБ на банківський рахунок відкритий на території України; 3) у зв`язку з тим, що у відносинах РБ зупинено дію Конвенції про правову допомогу, РБ може усунутись від виконання рішення суду та привласнити ці кошти на рахунок Держави, які потім будуть використанні у підтримці збройної агресії в Україні, яку було розпочато РФ; 4) Виконання судового рішення (ухвала) є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави та є обов`язковим до виконання.

Суд вважає, що дана позовна заява може бути розглянута і вирішена судом України як належним та повноважним судом за відсутності обов`язку враховувати імунітет РБ та РФ у справі про відшкодування шкоди.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відомості про судовий розгляд справи та зазначені процесуальні рішення своєчасно оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними, та у мережі Інтернет на офіційному сайті Судова влада України.

У судовому засіданні 23.08.2023 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання 23.08.2023 не з`явились.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд установив такі обставини.

25 вересня 2020 року Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово- промисловій палаті України у складі одноосібного арбітра Винокурової Людмили Федорівни ухвалив рішення у справі № 4/2020 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" (Україна) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкспортАльфаГруп" (РБ) про стягнення 631'709,03 доларів США, у тому числі: 443'354,70 доларів США - вартість поставленого товару, 147'000,00 доларів США - неустойка, 14'199,08 доларів США - 3% річних, 27'155,25 доларів США - збитки та, крім того, відшкодування витрат, понесених позивачем на юридичні послуги у зв`язку із захистом своїх інтересів до МКАС при ТПП України.

30 червня 2021 року Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України було винесено рішення про внесення виправлення до рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 25 вересня 2020 року, а саме на сторінці 1 Рішення замінити Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕкспортАльфаГрупи" на Товариство з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупи".

03 вересня 2021 року Економічним судом Вітебської області у справі №152Мз2150 винесено рішення про визнання та виконання рішення закордонного арбітражу на підставі якого було видано судові накази відповідно до яких:

1. "взыскать с общества с ограниченной ответственностью "М`ясокомбінат Митьковщина ЭкспортАльфаГрупп" в пользу общества с ограниченной ответственностью "Торговый дом Агродар" 443 354,70 долларов США стоимости поставленного товара, 147 000,00 долларов США неустойки, 14 199,08 долларов США - 3% годовых, 12 645, 49 долларов США расходов по уплате арбитражного сбора, 13 876,50 долларов США расходов на юридические услуги.".

2. "взыскать с общества с ограниченной ответственностью "М`ясокомбінат Митьковщина ЭкспортАльфаГрупп" в пользу общества с ограниченной ответственностью "Торговый дом Агродар" 290 белорусских рублей в возмещение расходов по уплате государственной пошлины, 1500 евро в возвещение расходов по оплате юридической помощи".

Строк дії судових наказів - три роки з дня видачі, тобто до 04.09.2024.

04 жовтня 2021 року Управлінням примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 5 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" суми відповідно до вимог, що виникають внаслідок цивільних відносин у розмірі 631'075,77 USD.

04 жовтня 2021 року Управлінням примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 4 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" 290 білоруських рублів відшкодування витрат на сплату державного мита, 1500 евро витрат на виплату юридичної допомоги.

22 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (Новий кредитор, Позивач) укладено Договір № 22/10/2021 про відступлення права вимоги (заміну кредитора в зобов`язанні).

Відповідно до умов Договору, право вимоги ТОВ "ТД АГРОДАР" до ТОВ "М`ясокомбінат Митьківщина ЕкспортАльфаГруп", за зобов`язанням, що виникло на підставі контракту № 12/12-1 від 12 грудня 2018 року (далі - Основний Договір) на загальну суму 631'075,77 доларів США (шістсот тридцять одна тисяча сімдесят п`ять доларів США 77 центів), що підтверджується Рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 25 вересня 2020 року у справі № 4/2020, у тому числі всіх інших вимог, які можуть виникнути за Основним Договором в майбутньому, зокрема, але не виключно пеня, штраф, інфляційні збитки, неустойка тощо, а також право вимоги за рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 25 вересня 2020 по справі № 4/2020 переходить до ТОВ "ТБ "НОВААГРО".

Отже, на підставі укладеного Договору, права кредитора ТОВ "ТД АГРОДАР" за Основним Договором, а також за рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 25 вересня 2020 по справі № 4/2020 перейшли до Позивача - ТОВ "ТБ "НОВААГРО".

Позивач зазначає, що станом на сьогодні Управлінням примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому не було виконано рішення суду та не було стягнуто грошові кошти відповідно до виконавчих проваджень №4 та № 5.

Такі обставини, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 зазначено, що "при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками".

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Отже, з метою покладання на Відповідачів відповідальності щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди, на Позивача покладається обов`язок доведення усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Щодо протиправної поведінки, суд зазначає наступне.

Відповідно до рішень ЄСПЛ, а саме рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя.

У рішенні "Фуклев проти України" визначено, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною, як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 -рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що: "належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава".

Більш того, всі ці принципи є і у Законі РБ "Об исполнительном производстве" (надалі - Закон РБ).

Так, відповідно до статті 5 Закону РБ "Об исполнительном производстве" "Исполнительное производство осуществляется на принципах: процессуальной экономии; равноправия и добросовестности сторон исполнительного производства".

Згідно із статтею 24 Гражданского Процессуального Кодекса Республики Беларусь "Вступившие в законную силу судебные постановления обязательны для всех граждан, в том числе должностных лиц, а также юридических лиц и подлежат исполнению на всей территории Республики Беларусь. Обязательность судебных постановлений не лишает заинтересованных лиц возможности обратиться в суд за защитой прав и охраняемых законом интересов, спор о которых судом не был рассмотрен и разрешен."

Відповідно до статті 14 Кодекса РБ "О судоустройстве и статусе судей" "вступившие в законную силу судебные постановления являются обязательными для всех государственных органов, иных организаций, а также должностных лиц и граждан и подлежат исполнению на всей территории РБ".

Таким чином, в самому законодавстві РБ чітко прописано, що судові рішення обов`язкові до виконання, проте з 04 жовтня 2021 року Управлінням примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому рішення міжнародного комерційного арбітражу не було виконано.

Суд також враховує, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України, можливості для виконання судових наказів до закінчення строку їх дії (до 04.09.2024) відсутні.

Отже, протиправність поведінки Відповідача 1 полягає у невиконанні рішень суду, при цьому Відповідач 1 розуміє, що іншим способом рішення не може бути виконане, тому дії умисно та протиправно, чим шкодить Позивачу.

Щодо вини, суд зазначає наступне.

Відповідно до законодавства України невиконання рішення суду карається кримінальним Кодексом України.

Згідно із частиною 1 статті 382 КК України умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років.

Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо).

ТОВ "ТБ "НОВААГРО" неодноразово зверталось до Управлінням примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому із запитом щодо надання інформації, чи було стягнуто грошові кошти за виконавчими провадженнями. Проте відповіді не отримало. Жодної кореспонденції, які виконавець повинен направляти сторонам у провадженні Позивачем також не було отримано.

Отже, вина Відповідача 1 підтверджується самим фактом скоєного правопорушення, а саме бездіяльністю при покладеному обов`язку виконати рішення суду.

Щодо підтвердження розміру понесених збитків, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої, другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України зазначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На виконанні в Управлінні примусового виконання Головного управління юстиції Вітебського облвиконкому було два виконавчих провадження: №5 та 4 щодо стягнення з ТОВ "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь ТОВ "ТД Агродар" суми відповідно до вимог, що виникають внаслідок цивільних відносин у розмірі 631'075,77 USD та щодо стягнення з ТОВ "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь ТОВ "ТД "Агродар" 290 білоруських рублів відшкодування витрат на сплату державного мита, 1500 євро витрат на виплату юридичної допомоги. Після підписання Договору про відступлення права вимоги стягувачем став ТОВ "ТБ "НОВААГРО".

Отже, загальна сума, яка підлягала стягненню з ТОВ "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь ТОВ "ТБ "НОВААГРО" складає 631'075,77 доларів США.

Сума збитків підтверджується рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у справі № 4/2020 25 вересня 2020 року у розмірі 631'075,77 USD та рішенням Економічного суду Вітебської області у справі № 152Мз2150 від 03.09.2021.

У зв`язку з тим, що РБ навмисно не виконує рішення суду щодо стягнення зі свого резидента на користь компанії, яка зареєстрована в Україна суми заборгованості за виконавчими провадженнями, Позивачем було понесено збитки у розмірі суми стягнення вищевказаних виконавчих проваджень. Адже Позивач правомірно розраховував, що присудженні Міжнародним арбітражем кошти будуть стягнуті на його користь.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди підтверджується належним і допустимим засобом доказування, що передбачений статтею 88 ГПК України.

Щодо причинно-наслідкового зв`язку, суд зазначає наступне.

24 лютого 2022 року російський наступ на Україну, зокрема, був здійснений також із території Білорусі. В перші місяці війни російські агресори використовували білоруські аеродроми, залізничне та авто сполучення для ударів по Україні. Територію України регулярно обстрілюють з Білорусі.

Як вже було зазначено, відповідно до пункту "f" ст. 3 Резолюціїї ООН №3314 від 14.12.1974 під поняття "акта агресії" підпадають дії держави, яка дозволяє щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася іншою державою для вчинення акту агресії проти третьої держави. Російська Федерація використовує територію та інфраструктуру Республіки Білорусь для вторгнення на суверенну територію України, для базування ракетних підрозділів, підрозділів ВКС РФ, а також для матеріального забезпечення збройного вторгнення.

Тобто, за міжнародним законодавством Республіка Білорусь є державою-агресором.

У зв`язку з чим, 1 грудня 2022 року Верховна Рада прийняла Закон "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року".

Внаслідок співучасті РБ у збройній агресії проти України, остання вимушена зупинити дію та вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, що повністю унеможливлює виконання рішення Суду на території РБ.

Отже, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб виконавчої служби РБ є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

У даному випадку невиконання рішення суду може напряму ототожнюватися із завданою Позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Таким чином, суд доходить висновку, що Позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до Відповідачів такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Щодо притягнення солідарних Відповідачів, суд зазначає наступне.

Солідарна відповідальність - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом чи договором.

Так, згідно зі статтею 1190 ЦК особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність таких осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб.

Отже, особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

Солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату.

Для виникнення солідарного обов`язку з відшкодування шкоди необхідно встановити, що особи діяли з єдністю наміру або заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними сукупними діями.

Взаємопов`язані сукупні дії доводяться тим, що внаслідок допомоги та підтримки режиму РФ співвідповідачі діють з єдністю наміру, а саме здійснити якомога більше шкоди на території України.

Підтримка білоруським режимом російського вторгнення зробила Білорусь співучасником війни в Україні. Керівництво РБ запропонувало територію Білорусі російським військам для початку російського вторгнення в Україну в лютому 2022 року. Білоруська територія запропонувала критичні наземні лінії зв`язку для російських збройних сил під час їх невдалого наступу на Київ і їх подальшого виведення з північної України. Білорусь матеріально підтримує російські наступальні дії в Україні та надає російським силам безпечну територію та повітряний простір, з якого вони можуть атакувати Україну високоточною зброєю.

Крім того, Білорусь матеріально підтримує російські наступальні дії в Україні.

Офіційні особи США заявляють про причетність Олександра Лукашенко до повномасштабної війни Російської Федерації проти України, зокрема про те, що офіційний Мінськ є співучасником масових вбивств. 19 січня 2023 року Європарламент прийняв резолюцію, яка закликає до створення спеціального міжнародного трибуналу для переслідування злочину агресії Росії проти України.

Європарламент вважає, що спеціальний міжнародний трибунал повинен мати юрисдикцію для переслідування не лише Владіміра Путіна та політичного і військового керівництва РФ, але й Александра Лукашенка та політичного і військового керівництва Білорусі, як держави-співучасника, з території якої і за матеріально-технічної підтримки якої РФ веде свою агресивну війну проти України.

Все вищенаведене вказує на єдність дій заподіювачів, яка полягає у їх взаємозв`язку РФ та РБ для заподіювання шкоди на території України.

Отже, все вище наведене вказує на те, що РФ та РБ діють спільно, маючи на меті тільки одне - нанесення якомога більше шкоди на території України шляхом військових дій, а отже і відповідати повинні разом.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога Позивача про стягнення з Відповідачів суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі, як обґрунтованого та підтвердженого наданими до матеріалів справи доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне приз

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Оскільки суд відстрочив сплату Позивачем судового збору за подання даного позову до винесення рішення у справі, беручи до уваги задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд вважає, що судовий збір у цій справі підлягає стягненню з РФ до Державного бюджету України, оскільки внаслідок неправильних дій саме цієї особи виник спір.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність держави Республіка Білорусь щодо виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду від 25.09.2020 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Мітьківщина ЕкспортАльфаГрупп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новааагро" (ідентифікаційний код: 39820081, 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66) 631'075,77 USD (шістсот тридцять одна тисяча сімдесят п`ять доларів США 77 центів).

Стягнути солідарно з держави Республіка Білорусь та держави Російська Федерація завдану майнову шкоду в розмірі суми боргу відповідно до рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду від 25.09.2020 у розмірі 631'075,77 USD (шістсот тридцять одна тисяча сімдесят п`ять доларів США 77 центів) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новааагро" (ідентифікаційний код: 39820081, 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66).

Стягнути з держави Російська Федерація (останнє відоме місцезнаходження майна на території України: Повітрофлотський проспект, буд. 27, м. Київ, 02000) судовий збір у сумі 348'847,36 грн, зарахувавши вказану суму в дохід Державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, , рахунок: UА0026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106).

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новааагро" (ідентифікаційний код: 39820081, 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66).

Відповідач 1 - держава Республіка Білорусь.

Відповідач 2 - держава Російська Федерація.

Повне рішення складено "24" серпня 2023 року.

Суддя І.В. Трофімов