ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2023 Справа № 917/1015/23

м. Полтава

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., при секретарі судового засідання Дерій Ю.В., розглянувши матеріали

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Харченко Галини Михайлівни, ідентифікаційний код НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 )

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хильківський», ідентифікаційний (адреса: вул. Шевченка, 45, село Хильківка, Лубенський район, Полтавська область, 37831)

про стягнення 19 206,09 грн

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до cт. 247 ГПК України.

В період з 17.07.2023 по 25.08.2023 суддя перебував у щорічній відпустці, в зв`язку з чим рішення ухвалюється після виходу з відпустки.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 19 206,09 грн за договором постачання № 120416 від 12.04.2016 за неналежне виконання відповідачем умов договору в частині оплати отриманого товару, з яких: 16463, 95 грн основний борг; 483, 62 грн 3% річних; 2258, 73 грн інфляційні втрати.

Ухвалою від 20.06.2023 суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви та доказів їх направлення на адресу відповідача.

Позивач у визначений судом термін усунув недоліки позовної заяви шляхом подачі доповнень до позовної заяви.

Ухвалою від 28.06.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, та для подання заперечень до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Про розгляд справи позивач був повідомлений шляхом направлення ухвали від 28.06.2023 в електронний кабінет представника 29.06.2023.

Ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду від 19.06.2023 направлялась позивачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та повернулась до суду із відміткою відділу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд зазначає, що згідно з ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала надсилається учасникам судового процесу за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 910/17797/17.

За даних обставин, суд дійшов висновку, що повернення судового рішення із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою», є підтвердженням відсутності особи - адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні - 01.07.2023 - слід вважати днем вручення судового рішення в порядку п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Крім того, процесуальний документ щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень та знаходиться у вільному доступі.

Додатково про відкриття провадження у справі суд повідомив учасників справи шляхом опублікування 14.07.2023 оголошення на офіційному веб сайті Судової влади України, веб сторінці господарського суду Полтавської області в розділі «Новини» https://pl.arbitr.gov.ua/.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ГПК України, з опублікуванням оголошення про виклик позивач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду від 28.06.2023 направлялась відповідачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та була отримана 12.07.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, судом було вчинено всі можливі за даних обставин дії щодо належного повідомлення учасників справи про спір, що розглядається. Зважаючи на зазначене, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.

Відповідач на електронну адресу суду надіслав відзив на позовну заяву в межах строків, визначених судом в ухвалі від 28.06.2023.

У відзиві на позовну заяву відповідач, зокрема, зазначив, що між сторонами дійсно було укладено 12.04.2016 договір постачання № 120416, у відповідності до якого позивачем в період з 2016 року по 2022 рік включно систематично поставлявся товар відповідачу. Відповідач зазначив, що погоджується з доданим позивачем до позовної заяви актом звірки за період з 01.04.2022 по 26.12.2022, згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем складала 28 088,89 грн. Відповідач вказує, що протягом 2022 року позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 16 463,95 грн, а відповідачем сплачено 28816,91 грн тому заборгованість СВК «Хильківський» перед ФОП Харченко Г.М. станом на день подання позову складає 15 736, 93 грн (28089,89 грн + 16463,95 грн- 28816,91 грн), а не 16463,95 грн, як зазначено позивачем у позовній заяві. Відповідач вважає, що нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним. В підтвердження здійсненої часткової оплати за отриманий товар відповідач надає копії платіжних інструкцій за період 04.04.2022 по 15.04.2022.

10.08.2023 суд отримав від відповідача клопотання про залучення доказів сплати боргу, в якому повідомив, що позивачем під час розрахунку інфляційних витрат було допущено помилки в періодах заборгованості та зробив контр розрахунок позовних вимог згідно з яким основний борг становить 15736,93 грн; інфляційне збільшення складає 2018,02 грн, а 3% річних - 424,18 грн. Відповідач повідомив, що борг СВК «Хильківський» перед ФОП Харченко Г.М. сплачений в повному обсязі, в підтвердження чого надав платіжну інструкцію про сплату на користь позивача 18 179,14 грн, з яких сума боргу 15 736,94 грн, інфляційне збільшення - 2 018,02 грн, 3% річних - 424,18 грн.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

12.04.2016 між Фізичною особою підприємцем - Харченко Галиною Михайлівною (позивач, постачальник) та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Хильківський» (відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 120416 (далі - Договір) за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця запасні частини та паливно-мастильні матеріали до техніки (далі по тексту - Товар), асортимент, кількість та вартість, яких визначатиметься відповідно до рахунків-фактур або у специфікаціях до даного договору, які є невід`ємною частиною даного Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар на умовах цього Договору (п. 1.1. Договору).

Товар передається Покупцю на місці поставки (п. 2.3. Договору).

Постачальник зобов`язується поставити Товар та передати його у власність Покупцю в строк, зазначений у специфікації на цей Товар. Датою поставки вважається дата підписання Сторонами видаткової накладної. Поставка Товару може здійснюватися окремими партіями. Обсяг Товару за кожною партією визначатиметься у відповідних рахунках-фактурах або у специфікаціях (п. 2.6. Договору).

Асортимент, кількість та вартість товару визначається в рахунках-фактури (п. 3.1. Договору).

Розрахунки за Товар здійснюються в національній валюті України (гривнях) шляхом перерахування Покупцем суми вартості Товару на поточний рахунок Постачальника з відстрочкою оплати на 14 (чотирнадцять) банківських днів з моменту поставки товару Покупцеві, в розмірі і порядку, визначеному даним Договором (п. 6.1. Договору).

Ціна товару визначається у рахунках-фактурах або специфікаціях на товар (п. 6.2.1. Договору).

Оплата вартості товару здійснюється покупцем в порядку, зазначеному у рахунках-фактурах або специфікаціях на товар (п. 6.3. Договору).

Договір вступає в силу після його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31 грудня 2016 року. Після цього, Договір автоматично пролонгується на один рік, і далі щорічно, якщо жодна зі сторін не пред`явила письмове повідомлення про закінчення терміну дії договору за 30 календарних днів до закінчення його терміну дії (п. 8.4. Договору).

Позивач посилається, що на виконання умов Договору поставки № 120416 від 12.04.2016, було здійснено поставку Товару відповідачу на загальну суму 16 463,95 грн, згідно з видатковими накладними: № ЦБ241 від 04.04.2022 на загальну суму 173,40 грн; № ЦБ 245 від 06 квітня 2022 на загальну суму 1637,11 грн; № ЦБ 258 від 27 квітня 2022 на загальну суму 5 834, 96 грн; № ЦБ 261 від 27 квітня 2022 на загальну суму 2 184,91 грн; № ЦБ 371 від 23 червня 2022 на загальну суму 3 673,58 грн; № ЦБ 456 від 23 червня 2022 на загальну суму 2 959,99 грн.

Позивач вказує, що відповідачем не було вчасно та в повному обсязі здійснено оплату за поставлений товар, внаслідок чого за відповідачем обліковується основна заборгованість в розмірі 16 463,95 грн. У зв`язку із тривалим простроченням відповідачем сплати за договором поставки позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором поставки в розмірі 19 206,09 грн, з яких: 16 463,95 грн - сума основної заборгованості; 483,62 грн - 3% річних; 2258,73 грн інфляційні втрати.

При вирішенні спору по суті суд приймає до уваги наступне.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини договору поставки.

Згідно з ч.1,2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов Договору поставки № 120416 від 12.04.2016 щодо оплати отриманого товару.

Предметом цього договору є «Товар» - запасні частини та паливно-мастильні матеріали, в той же час, конкретизація про який саме товар йдеться в тексті договору відсутня. Так, за змістом пунктів 1.1., 3.1. Договору асортимент, кількість та вартість, яких визначатиметься відповідно до рахунків-фактур або у специфікаціях до даного договору, які є невід`ємною частиною даного Договору, тобто в специфікаціях чи рахунках-фактурах повинне бути найменування товару (відображатися предмет договору поставки).

Позивачем не надано суду узгоджених обома сторонами специфікацій чи рахунків-фактур, проте додані до позовної заяви видаткові накладні містять посилання на передачу товару в рамках договору поставки № 120416 від 12.04.2016.

Суд зазначає, що видаткові накладні є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про найменування товару, його кількість та ціну.

Так, за змістом ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV (з наступними змінами) первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

В якості доказу отримання відповідачем товару на загальну суму 16463,95 грн позивачем надано копії видаткових накладних. Досліджуючи ці видаткові накладні судом встановлено, що в графі «Отримав(ла)» міститься підпис невідомої особи без зазначення посади та прізвища, тобто в накладних відсутні відомості, які дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Слід звернути увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 4.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

В ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктами 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суд враховує, що позивач зареєстрував податкові накладні за вказаними господарськими операціями з контрагентом - Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Хильківський».

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що виходячи з положень законодавства, основою податкового обліку є первинні документи з відображення господарських операцій.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

У Постанові Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зазначено, що сама по собі відсутність первинних документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

У Постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 зроблено висновок: «Податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності».

За таких обставин, надані позивачем податкові накладні, зареєстровані позивачем в ЄРПН згідно норм податкового законодавства за правилом «першої дії», та квитанції про їх прийняття Державною податковою службою (копії в матеріалах справи) доводять реальність господарських операцій щодо поставки відповідачу товару за видатковими накладними № ЦБ241 від 04.04.2022 на суму 173,40 грн; № ЦБ 245 від 06 квітня 2022 на суму 1637,11 грн; № ЦБ 258 від 27 квітня 2022 на суму 5 834, 96 грн; № ЦБ 261 від 27 квітня 2022 на суму 2 184,91 грн; № ЦБ 371 від 23 червня 2022 на суму 3 673,58 грн; № ЦБ 456 від 23 червня 2022 на суму 2 959,99 грн. Всього на загальну суму 16463,95 грн.

Також суд враховує, що у відзиві на позовну заяву від 26.07.2023 відповідач визнає, що в період з 2016 року по 2022 рік включно ФОП Харченко Г.М. систематично поставлявся товар СВК «Хильківський» на підставі договору поставки № 120416 від 12.04.2016.

Таким чином суд прийшов до висновку, що Постачальник належним чином виконав своє зобов`язання з поставки та передачі Товару, а Покупець прийняв Товар.

Щодо строків оплати то порядок розрахунків узгоджений сторонами в розділі 6 Договору. Так, згідно з п. 6.3. Договору оплата вартості товару здійснюється покупцем в порядку, зазначеному у рахунках-фактурах або специфікаціях на товар.

Як було встановлено судом, рахунки чи специфікації в матеріалах справи відсутні.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.02.2020 № 915/400/18, за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку сплати платежів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.664 ЦК обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 ЦК України, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов`язку, що не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Таким чином, обов`язок відповідача щодо оплати товару витікає з положень Цивільного Кодексу України, а строк виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за отриманий товар настав.

Докази виконання відповідачем обов`язку сплатити вартість отриманого товару в матеріалах справи відсутні.

Щодо розміру заявленої до стягнення суми основної заборгованості, то суд бере до уваги, що з підписаного позивачем акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.04.2022 -28.12.2022 вбачається, що сума основного боргу складає саме 15736,93 грн, а сума 16463,95 грн згідно вказаного акту, яку позивач просить стягнути як основний борг, є «оборотами за період».

Як встановлено судом, у відзиві відповідач погоджується з актом звірки розрахунків та визнає основний борг на суму 15 736,93 грн (28089,89 грн + 16463,95 грн- 28816,91 грн), а не 16463,95 грн, як зазначено позивачем у позовній заяві, додаючи платіжні інструкції про сплату боргу на суму 28816,91 грн.

Згідно ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані відповідачем суду письмові докази в підтвердження обставин наявності заборгованості на суму 15736,93 грн, на думку суду, є більш вірогідними ніж ті, що надав позивач в підтвердження заборгованості на суму 16463,95 грн.

В зв`язку з чим суд дійшов висновку, що сума невиконаного відповідачем зобов`язання зі сплати коштів за отриманий товар за договором постачання на час звернення з позовною заявою до суду склала 15736,93 грн.

Будь яких заперечень на відзив та контррозрахунків відповідача позивач суду не надав.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтями 526 та 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Судом враховується, що інфляційні витрати та річні є невід`ємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат суд прийшов до висновку, що вказані нарахування необхідно здійснювати виходячи з суми боргу 15736,93 грн, яка підтверджена матеріалами справи.

Суд погоджується з відповідачем, що під час розрахунку інфляційних витрат та 3% річних позивачем було допущено помилки в періодах заборгованості. Зокрема, в розрахунку суми боргу ним зазначено про наявність заборгованості в періоді з 25.04.2022 до 30.05.2023 в розмірі 173,40 грн, а періоді з 27.04.2022 до 30.05.2023 в сумі 1637,11 грн. В той час, коли як оплату товару, поставленого 04.04.2022 року на суму 173,40 грн, здійснено відповідачем в межах строку, визначеного в п. 6.1. договору поставки № 120416 від 12.04,2016 року, а саме 22.04.2022 року, в зв`язку з чим ця сума не підлягає включенню до розрахунку суми простроченого боргу. Оплату товару, поставленого 06.04.2022 року на 1 637,11 грн, здійснено також в межах строку, визначеного в п. 6.1. договору поставки, а саме 22.04.2022 року, в зв`язку з чим ця сума також не підлягає включенню до розрахунку суми простроченого боргу.

За розрахунком суду 3% річних за загальний період з 18.05.2022 по 30.05.2023 складають 424,18 грн; інфляційні втрати за період з червня 2022 по травень 2023 2018,02 грн.

Перевірка правильності розрахунків інфляційних витрат та річних проводилась за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи «ЛІГА 360».

Відповідачем було проведено розрахунок за отриманий товар, а також інфляційні та річні після подання позову.

Як вбачається з наданої відповідачем платіжної інструкції № 2152 від 09.08.2023, відповідачем після звернення позивача з позовною заявою до суду сплачено ФОП «Харченко Г.М. 18 179,14 грн, з яких: 15 736,94 грн - сума боргу, інфляційне збільшення - 2 018,02 грн, 3% річних - 424,18 грн.

За таких обставин, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження у справі в цій частині вимог (на суму 18179,14 грн) підлягає закриттю за відсутністю предмета спору.

В частині вимог про стягнення 727,02 грн основного боргу; 240,71 грн інфляційних втрат; 59,44 грн 3% річних в позові відмовити в зв`язку з безпідставністю.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу, інфляції та річних закрито судом за відсутністю предмета спору в зв`язку зі сплатою відповідачем боргу після подання позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване статтею 1312 Конституції України, статтею 16 Господарського процесуального кодексу України, відповідними положеннями Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як свідчить судова практика Верховного Суду, вирішуючи питання про види витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд керується, зокрема, положеннями частини другої статті 126 ГПК України і статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 26 зазначеного Закону повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною четвертою статті 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

В позовній заяві позивач заявив про стягнення з відповідача 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу на підставі ордеру серія № 1149698 від 30.05.2023 та договору про надання правової допомоги від 30.05.2023, відповідно до якого Адвокатське Бюро «Руслана Павелко» зобов`язується відповідно до узгоджених сторонами доручень надає Клієнту професійну правничу допомогу щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Клієнта в суді першої інстанції у господарській справі за позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хильківський» про стягнення заборгованості, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

Згідно з п. 6.4 Договору про надання правової допомоги від 30.05.2023 передбачено, що винагорода є фіксованою та становить 4 000,00 грн.

До позовної заяви доданий детальний опис робіт, виконаних адвокатським бюро на виконання договору про надання правової допомоги.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованим клопотання позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката на суму 4 000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 231 (п.2 ч. 1), 232-233, 237-238 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. В частині вимог про стягнення 727,02 грн основного боргу; 240,71 грн інфляційних втрат; 59,44 грн 3% річних в позові відмовити.

2. В частині вимог про стягнення 15 736,93 грн основного боргу, 2 018,02 грн інфляційних втрат; 424,18 грн 3% річних провадження у справі закрити за відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хильківський», ідентифікаційний (адреса: вул. Шевченка, 45, село Хильківка, Лубенський район, Полтавська область, 37831) на користь Фізичної особи-підприємця Харченко Галини Михайлівни, ідентифікаційний код НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) 2540,49 грн витрат по сплаті судового збору; 3 786,12 грн витрат на правову допомогу.

4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 31.08.2023.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Суддя І.І. Пушко