УХВАЛА

24 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 916/1127/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» - Ашихмін І.М., адвокат (довіреність від 16.06.2022 №06/16/09),

Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення - не з`явився,

товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення

на рішення господарського суду Одеської області від 30.01.2023 (суддя Невінгловська Ю.М.)

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2023 (головуючий суддя: Разюк Г.П., судді: Колоколов С.І., Савицький Я.Ф.)

у справі № 916/1127/22

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі - Компанія, позивач за первісним позовом, ТОВ «ООЕК»)

до Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення (далі - Інститут, відповідач за первісним позовом, скаржник),

про стягнення 437 804,64 грн.

та за зустрічним позовом Інституту

до Компанії та товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» (далі -ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс»)

про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулася до суду з позовом до Інституту про стягнення з останнього 437 804,64 грн. заборгованості та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 567,07 грн.

Позовні вимоги Компанії обґрунтовані тим, що Інститутом порушено умови договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, до якого Інститут приєднався на підставі заяви-приєднання від 20.02.2019, а саме в частині повної та своєчасної оплати за спожиту електричну енергію за період вересень 2021 - квітень 2022 року.

Інститут подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив суд розірвати договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг ТОВ «ООЕК», що був укладений шляхом приєднання до умов публічного договору на підставі підписання Селекційно-генетичним інститутом Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії від 20.02.2019 з комерційною пропозицією № 2/1-УП та зобов`язати ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» укласти договір про постачання електричної енергії з постачальником універсальних послуг ТОВ «ООЕК» за адресами об`єктів: Овідіопольська дорога, 3 - ЕІС-код точка комерційного обліку 047571; Овідіопольська дорога, 3 - ЕІС-код точка комерційного обліку 617690.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що Селекційно-генетичний інститут Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення не є фактичним споживачем послуг за спірним договором, електрична енергія за наведеними точками комерційного обліку ним не використовується, припинити її використання він не має можливості, оскільки добровільне розірвання договору можливе за відсутності заборгованості, а у кошторисі не має статті відповідно до якої позивач за зустрічним позовом повинен сплачувати електричну енергію використану іншими особами, тому він не має можливості виконати цю вимогу договору та повністю сплатити заборгованість. Отже, заборгованість можливо сплатити лише на підставі рішення суду.

Ухвалою суду від 16.08.2022 прийнято зустрічну позовну заяву інституту до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі №916/1127/22 за правилами загального позовного провадження.

Рішенням господарського суду Одеської області від 30.01.2023 у справі № 916/1127/22, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2023, первісний позов задоволено повністю, стягнуто з Інституту на користь ТОВ «ООЕК» заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 437 804,64 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 6 567,07 грн. У задоволені зустрічного позову відмовлено в повному обсязі.

Місцевий господарський суд, задовольняючи у повному обсязі первісну позовну заяву дійшов висновку, що постачання позивачем відповідачу електроенергії та прийняття цієї електроенергії відповідачем є підставою виникнення у останнього зобов`язання оплатити спожиту електроенергією відповідно до умов договору та чинного законодавства, шляхом здійснення оплати за фактичними показаннями засобів обліку електричної енергії згідно виставлених рахунків на оплату вартості спожитої активної електроенергії, копії яких поряд з довідкою про спожиті обсяги електричної енергії наявні в матеріалах справи. Судом встановлено, що у відповідача існує заборгованість за спожиту електричну енергію перед позивачем у розмірі 437 804,64 грн., яка останнім сплачена не була, відповідно наявні підстави для задоволення первісного позову. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви, місцевий господарський суд вказав, що позивач за зустрічним позовом не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують порушення відповідачем за зустрічним позовом його прав і законних інтересів або відмову у припиненні електропостачання відповідно до існуючого порядку, відповідно відсутні підстави для розірвання договору від 20.02.2019. Також суд першої інстанції не задовольнив вимогу Інституту про зобов`язання укласти договір про постачання електричної електроенергії, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено можливість звернення з такою вимогою не стороною договору.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції як в частині задоволення первісного позову, так і в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви.

При цьому судом апеляційної інстанції були відхиленні доводи Інституту, що судом першої інстанції безпідставно прийнята у якості доказу споживання відповідачем за первісним позовом електричної енергії в обсязі 260 598 кВт/год по комерційному обліку по ЕІС 62Z57L довідка від АТ «ДТЕК Одеські електромережі» щодо обсягів споживання електричної енергії, якою нібито не враховано його акти про обсяги спожитої електричної енергії, в яких міститься інформація про обсяги спожитої Інститутом електроенергії та електроенергії, направленої в мережу оператором систем розподілу /далі-ОСР/ транзитом для інших споживачів, оскільки зазначений довід не висувався відповідачем в суді першої інстанції і доказів існування таких актів Інститутом не надавалось ні суду першої інстанції ні апеляційному суду, отже твердження скаржника про існування інших споживачів за зазначеними точками обліку і передачу їм електроенергії транзитом є голослівними і не доведеними належними та допустимими доказами в прядку приписів статей 73-80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Інститутом не надано до суду доказів оскарження зазначених у довідці АТ «ДТЕК Одеські електромережі» відомостей, отже данні щодо споживання електричної енергії, надані АТ «ДТЕК Одеські електромережі», як оператором системи розподілу та постачальником послуг комерційного обліку, а також відомості, відображені в рахунках ТОВ «ООЕК», як постачальника електричної енергії, щодо обсягів електричної енергії, надані до позовної заяви, є належними та допустимими доказами. Щодо посилань Інституту на наявність у нього договірних відносин з ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс», як на підставу для звільнення його від відповідальності за договором між ним і ТОВ «ООЕК», апеляційний суд вказав, що саме по собі укладення відповідачем договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій з ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» не припиняє дію договору про постачання електричної енергії та не звільняє Інститут від обов`язку щодо належної оплати вартості спожитої електричної енергії, водночас відповідачем не надано доказів звернення до позивача із відповідними заявами щодо припинення договору про постачання електричної енергії, передання об`єктів за договором іншому користувачу. Крім того, рішенням господарського суду Одеської області від 16.03.2020 у справі №916/137/20, яке набрало законної сили, встановлено факт, що станом на 16.03.2020 об`єкти, які нібито були передані третій особі, належать саме Інституту, чим підтверджено обов`язок останнього зі сплати вартості спожитої електричної енергії. Що стосується доводів Інституту про те, що він не був повідомлений належним чином про дату, час та місце судових засідань, призначених судом на 09.01.2023 та 30.01.2023, оскільки відповідні ухвали на його юридичну адресу на направлялись судом, а були надіслані на електронну пошту його представника - Зімірьової О.О., яка з 07.10.2022 по 09.2023 перебувала у декретній відпустці, при цьому, новий представник був прийнятий на посаду юрисконсульта лише 16.01.2023, апеляційний суд вказав, що такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідач був належним чином обізнаний про розгляд даної справи, в якій розглядався і його зустрічний позов; справа тривалий час розглядалась в суді першої інстанції, його представник неодноразово брала участь у судових засіданнях, а відтак суд першої інстанції підставно направляв кореспонденцію суду на її електрону адресу; при цьому з матеріалів справи вбачається, що вона і знайомилась з матеріалами справи вже під час перебування у декретній відпустці, а отже мала можливість повідомити суд про зазначені обставини та необхідність направлення кореспонденції на юридичну адресу відповідача. Крім того апеляційний суд зазначив про те, що і новий представник відповідача, який був прийнятий на посаду юрисконсульта з 16.01.2023 також до 30.01.2023 мав можливість поцікавитись станом розгляду цієї справи, однак означеного не зробив. Інститут мав можливість слідкувати за допомогою відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень за призначенням справи до розгляду, а відповідно до рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», і зобов`язаний був вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, а тому мав достатньо часу на вчинення необхідних для належного захисту своїх прав процесуальних дій і судом жодним чином не було обмежено це його право.

Щодо зустрічних позовних вимог Інституту суд апеляційної інстанції зазначив про те, що Інститут хоча і оскаржує рішення у повному обсязі, однак мотивувальна частина його скарги не містить жодного доводу та підстав, з яких він не погоджується з таким висновком суду, тому колегія суддів, враховуючі приписи статті 269 ГПК України щодо меж апеляційного перегляду, а також закріплений статтею 14 цього Кодексу принцип диспозитивності, перегляд оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку здійснює в межах доводів та вимог заявника апеляційної скарги і не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення у відповідний частині.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередніх судових інстанцій Інститут звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд їх (судові рішення) скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 916/1245/20 та від 14.04.2020 у справі № 916/2201/19. Скаржник вважає, що у даній справі відомості обліку електричної енергії, надані АТ «ДТЕК Одеські електромережі», розрахунки ТОВ «ООЕК» судами не перевірялися. У той час розрахунки Компанією мали ґрунтуватися на даних від АТ «ДТЕК Одеські електромережі», яке останнє повинно було їх робити у відповідності до положень Кодексу комерційного обліку електричної енергії, тобто з обов`язковим урахуванням втрат у технологічних електричних мережах Інституту, пов`язаних із спільним використанням технологічних мереж Інституту при передачі Компанії електричної енергії третім особам - побутовим та непобутовим субспоживачам.

Також скаржник зазначає про порушення норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення учасника справи, тобто, вважає, що місцевий господарський суд не повідомив належним чином Інститут про дату, час і місце судових засідань (09.01.2023 та 30.01.2023), що є безумовною підставою для скасування судового рішення. Зазначає, що наслідком неналежного повідомлення стало незаконне ухвалення оскаржуваного рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі.

Від ТОВ «ООЕК» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останнє просить Суд закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, оскільки вважає, що наведені скаржником у доводах касаційної скарги висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 916/1245/20 та № 916/2201/19 та не враховані судами під час розгляду даної справи, стосуються правовідносин, які не є подібними зі справою, яка розглядається. Також просить Суд оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 21.08.2023 № 29.2-02/2302 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 916/1127/22 у зв`язку з відпусткою судді Бенедисюка І.М. та рішенням Вищої ради правосуддя від 01.08.2023 про відставку судді Селіваненка В.П.

24.04.2023 представник ТОВ «ООЕК» брав участь в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів згідно з ухвалою Суду від 21.08.2023.

Причиною виникнення спору за первісним позовом стало питання наявності/відсутності підстав для стягнення з Інституту на користь Компанії 437 804,64 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, до якого Інститут приєднався на підставі заяви-приєднання від 20.02.2019.

За зустрічним позовом причиною виникнення спору стало питання наявності/відсутності підстав для розірвання договору про постачання електричної енергії та зобов`язання ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» укласти договір про постачання електричної енергії з постачальником універсальних послуг ТОВ «ООЕК».

Позивач за первісним позовом вказував на невиконання Інститутом своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, до якого Інститут приєднався на підставі заяви-приєднання від 20.02.2019, а саме в частині повної та своєчасної оплати за спожиту електричну енергію за період вересень 2021 року-квітень 2022 року, у зв`язку з чим в Інституту наявна заборгованість за вказаний період яка складає 437 804,64 грн.

Разом з тим, позивач за зустрічним позовом вважає, що ТОВ «ООЕК» виставляє рахунки, що містять обсяги, які Інститутом не споживалися та за які останній не повинен нести відповідальність. Стверджує, що саме ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс», з яким в нього укладено договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій, є фактичним споживачем електричної енергії, проте останній порушує чинне законодавство та споживає електричну енергію без укладання відповідного договору. У зв`язку з наведеним позивач за зустрічним позовом просив Суд розірвати договір про постачання електричної енергії та зобов`язання ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» укласти договір про постачання електричної енергії з постачальником універсальних послуг ТОВ «ООЕК».

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.11.2021 у справі № 916/1245/20 та від 14.04.2020 у справі № 916/2201/19.

Так, у справі № 916/1245/20, на яку здійснює своє посилання скаржник, Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх судових інстанцій на направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав про те що:

« - з посиланням на пункт 2.3.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії зазначено, що виставлений рахунок за умов сумнівів у правильності певних показників, їх помилковості тощо може підлягати перевірці та подальшому коригуванню за зверненням споживача, а у свою чергу відповідні суб`єкти зобов`язані здійснити перевірку, звіряння виставлених рахунків та зазначених у них даних;

- встановлено, що ОСББ зверталося до позивача щодо отримання роз`яснень стосовно виставлених рахунків та обсягів споживання електроенергії, зазначених у рахунках у зв`язку з наявністю заперечень та сумнівів щодо правильності показників обсягів споживання електроенергії, зокрема, до подання позову та під час розгляду справи;

- позивачу, третій особі на момент подання позову було відомо про незгоду споживача з виставленим рахунками, зокрема, в частині визначення обсягів та вартості спожитої електроенергії у спірному періоді. Однак позивач як електропостачальник не вчинив жодних дій, визначених ПРРЕЕ щодо врегулювання зазначеного питання;

- у матеріалах справи наявні як копія заяв ОСББ, адресованих позивачу, щодо перерахунку суми за спожиту електричну енергію, так і додані акти фіксації показників приладів обліку електроенергії та звіти про покази засобів обліку за спірний період, відомості щодо показників лічильників побутових споживачів - мешканців будинку, отримані в результаті планового обходу (т. 1 а.с. 173-186, 195-208, 224-249, т. 2 а.с. 1-10);

- суди попередніх інстанцій встановили, що у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати фактично поставленої електроенергії на підставі відповідних платіжних документів, у відповідача виникла заборгованість за відповідні періоди. Разом з тим, в результаті здійснення перевірки достовірності обсягу спожитої ОСББ електричної енергії, було виявлено, що обсяги, вказані у первинних платіжних документах не відповідають дійсності, у зв`язку з чим було проведене відповідне коригування. За результатами коригування виявилось, що розмір заборгованості ОСББ за фактично спожиту електричну енергію є меншим від того, що був встановлений;

- при новому розгляді господарський суд має встановити наявність заборгованості ОСББ перед АТ "Одесаобленерго" за зобов`язаннями з оплати електроенергії без включення до суми заборгованості за спірний період помилково нарахованих сум (50 909 кВт/год за встановленим тарифом), тобто без урахування коригування кількості спожитої енергії та її вартості, проведених у наступних періодах (зокрема, за липень 2020 року)».

Натомість у справі, що розглядається, судам попередніх судових інстанцій під час розгляду справи не надавались на не оцінювались докази звернення Інституту до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» щодо перевірки правильності показників розрахункових засобів обліку в порядку вимог пункту 2.3.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі -ПРРЕЕ). Інститут таких доказів не надав та не вказував про те, що звертався до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» з метою перевірки правильності роботи приладу обліку, а також правильності визначення обсягів спожитої у спірний період електричної енергії.

У зв`язку з викладеним Суд вважає, що справа № 916/1245/20, на яку здійснює своє посилання скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, яка розглядається за змістовним критерієм.

Крім того, у справі № 916/2201/19, на яку також здійснює своє посилання скаржник у доводах касаційної скарги, Верховний Суд скасовуючи судові рішення судів попередніх судових інстанцій в частині відмови в задоволенні позову та направляючи в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанцій вказав про те що :

« Приймаючи рішення у справі, суди першої та апеляційної інстанцій взяли до уваги дані відповідача про обсяг споживання електричної енергії, визначений на підставі звітів про споживання електроенергії згідно з лічильниками комерційного та технічного обліку, які подавалися до Чорноморського РЕМ АТ "Одесаобленерго", зазначивши, що вони є первинними даними про обсяги електроспоживання, в той час як позивач не спростував, що відповідач звітував перед АТ "Одесаобленерго" про споживання електроенергії в кількості меншій, ніж зазначено в рахунках ТОВ "ООЕК" на оплату, а також позивач не підтвердив достовірність отриманих від АТ "Одесаобленерго" відомостей.

Однак, відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій: не дослідили належним чином, чи є АТ "Одесаобленерго" адміністратором комерційного обліку та постачальником послуг комерційного обліку відповідно до Кодексу комерційного обліку електричної енергії; не встановили, чи були дані про обсяг спожитої електричної енергії відповідачем включені АТ "Одесаобленерго" до рахунків на оплату, отримані на підставі даних комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку електричної енергії; не з`ясували, чи був дотриманий позивачем порядок здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію, передбачений Правилами роздрібного ринку електричної енергії, а також чи розповсюджуються положення пункту 6.21 глави 6 розділу XIII "Перехідні положення" Кодексу комерційного обліку електричної енергії на спірні правовідносини; відповідно, й не дослідили належним чином пов`язані з цими обставинами докази. Зазначене призвело до неможливості надання належної правової оцінки даним АТ "Одесаобленерго" щодо визначення обсягу спожитої електроенергії Відповідачем у спірний період, що мало істотне значення для правильного вирішення спору зі справи.».

Водночас у справі, що розглядається, Інститут не надав будь-яких заперечень щодо обсягу спожитої у спірний період електричної енергії, а суди попередніх судових інстанцій надали належну оцінку даним АТ «ДТЕК Одеські електромережі» у формі довідки щодо визначених обсягів спожитої у спірний період електричної енергії за спірною точкою обліку електричної енергії, вказавши, що дані щодо споживання електричної енергії, надані АТ «ДТЕК Одеські електромережі», як оператором системи розподілу та постачальником послуг комерційного обліку, а також відомості, відображені в рахунках ТОВ «ООЕК», як постачальника електричної енергії, щодо обсягів електричної енергії, надані до позовної заяви, є належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене вище, посилання скаржника на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 916/1245/20 та від 14.04.2020 у справі № 916/2201/19, не є підставою для скасування судових рішень, оскільки відповідні постанови були прийняті з огляду на інші встановлені фактичні обставини, ніж у справі № 916/1127/22, які ґрунтувалися на індивідуальних умовах відповідних спірних правочинів.

Отже, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 916/1245/20 та від 14.04.2020 у справі № 916/2201/19, не знайшли свого підтвердження.

Водночас Суд враховує, що постановами Верховного Суду у справах № 916/1245/20 та № 916/2201/19, на які посилається скаржник, скасовано рішення судів попередніх інстанції, та направлено їх на новий розгляд до судів перших інстанцій.

Відповідно до позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові у справі № 910/10987/18, за результатами нового розгляду справ фактично-доказова база в основі рішення суду в них може змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, може вплинути на правові висновки в ній. Як зазначила сама Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові - «ухвалення Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі».

Таким чином, оскільки постановами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах № 916/1245/20 та № 916/2201/19, справи було передано на новий розгляд до місцевих господарських судів для дослідження відповідних доказів, тому Верховним Судом не було сформовано остаточного висновку щодо застосування норми права у правовідносинах.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги переважно стосуються заперечення обставин, встановлених судом попередньої інстанції, та зводяться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України. Судом попередньої інстанції надано оцінку всім поданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Стосовно доводів скаржника щодо порушення норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення судом першої інстанції Інституту про дату, час і місце судових засідань, які відбулися 09.01.2023 та 30.01.2023 (без участі відповідача) Верховний Суд вважає вказати таке.

Так як вже зазначалося вище, Компанія подала позов до Інституту, в якому вказала свою електронну поштову адресу. Крім того, Інститут звернувся з зустрічною позовною заявою, в якій також вказав свою електронну поштову адресу та електронну адресу свого представника - адвоката Зімірьової О.О., яка діє на підставі довіреності від 19.09.2022 №04/324 (строк дії довіреності до 19.09.2023).

Як вбачається з матеріалів даної справи, місцевий господарський суд направляв на поштову адресу відповідача (Інституту) ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованим листом (том 1 аркуш справи 64), а також ухвалу від 14.07.2022 (том 1 аркуш справи 186).

Крім того як свідчать матеріали справи, що розглядається, місцевий господарський суд здійснював повідомлення учасників справи, в тому числі представника Інституту - адвоката Зімірьову О.О., на їх електронні поштові адреси, які були зазначені учасниками у наданих документах (у позовній заяві, зустрічному позові тощо).

Верховний Суд зазначає, що дійсно в матеріалах справи відсутні докази повідомлення саме Інституту на його електронну поштову адресу про дату, час і місце розгляду справи 09.01.2023 та 30.01.2023.

Проте, судом першої інстанції на зазначені дати судових засідань (09.01.2023 та 30.01.2023) повідомлено представника відповідача (Інституту) - Зімірьову О.О. на її електронну поштову адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка нею особисто була зазначена.

З матеріалів справи вбачається, що представник Інституту - адвокат Зімірьова О.О. зі своєї електронної поштової адреси надсилала на адресу суду заяви (том 2 аркуш справи 39,50,52), що підтверджує дійсність зазначеної електронної поштової адреси, відповідно здійснювала комунікацію з судом.

Крім того в матеріалах справи наявна довіреність надана Інститутом від 19.09.2022 №04/324, якою останній уповноважив адвоката Зімірьову О.О представляти його інтереси, в тому числі у господарських судах. Строк дії довіреності до 19.09.2023. Інформація щодо відкликання Інститутом зазначеної довіреності відсутня в матеріалах справи.

Так, правила вручення судового рішення регламентовані положеннями статті 242 ГПК України.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом та Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до статті 120 ГПК України суд викликає, зокрема, учасників справи, у тому числі, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Надсилання рішення рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про ухвалене судом рішення. Через відсутність фінансування суди не надсилають судові рішення рекомендованими листами, а повідомляють учасника про ухвалення рішень і можливість їх отримання альтернативними засобами комунікації - телефоном, електронною поштою, мессенджерами. Такі дії, хоч і не передбачені процесуальним законом, але мають ту ж саму мету - проінформувати учасника справи. Отже, правова мета досягається, але в інший спосіб, який не передбачений законом.

Ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення (надсилання чи не надсилання рекомендованого листа), а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове рішення. Якщо особа знає або не може не знати про судове рішення, саме лише ненадсилання їй тексту рішення рекомендованим листом є формальним порушенням і не повинно мати правового значення, адже правову мету досягнуто.

Для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації. Однак їх не передбачено для вручення судових рішень. Водночас, як вручення повісток, так і вручення судових рішень є гарантіями забезпечення одного й того самого права - права на справедливий суд, елементом якого є право знати про суд (як про процес - засідання, так і про результат - рішення).

Якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах від 30.11.2022 у справі № 759/14068/19 та від 06.03.2023 у справі № 753/19393/20.

Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію.

Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Оскільки як вже зазначалося вище, місцевим господарським судом на поштову адресу Інституту направлялась ухвала про відкриття провадження у справі рекомендованим листом (том 1 аркуш справи 64), відповідно Інститут повинен був цікавитися інформацією щодо руху справи та добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа може знайти інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС.

Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі.

Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 560/5541/20 та постанові Верховного Суду від 22.11.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/7806/21).

Оскільки складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента, слід звернути увагу, що суд першої інстанції виконав обов`язок щодо повідомлення учасників цієї справи про дату, час та місце її розгляду.

Таким чином, хоча зазначена адвокатом Зімірьовою О.О. електронна поштова адреса, на яку місцевий господарський суд направляв повідомлення про розгляд справи, не є офіційною, однак, особисто надавши суду такі засоби комунікації, представник Інституту - адвокат Зімірьова О.О. фактично погодилася на доставлення їй повідомлень на вказану нею електронну поштову адресу.

При цьому Судом не приймаються доводи скаржника про те, що суд першої інстанції направляв електронні листи на помилкову адресу електронної пошти Інституту, оскільки адвокат Зімірьова О.О. в своїх заявах поданих до місцевого господарського суду (через електронну поштову адресу) вказувала електронну поштову адресу Інституту саме (том 1 аркуш справи 65, 180, 187, том 2 аркуш справи 39А, 50).

Крім того Інститут (його належний представник) мав можливість слідкувати за допомогою відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень за призначенням справи до розгляду, а відповідно до рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», і зобов`язаний був вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, а тому мав достатньо часу на вчинення необхідних для належного захисту своїх прав процесуальних дій і судом жодним чином не було обмежено це його право.

Разом з тим Суд звертає увагу, що після відкриття провадження у цій справі представником Інституту подано зустрічний позов, справа розглядалася місцевим судом тривалий час, представник Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення неодноразово приймала участь у судових засіданнях та комунікувала з судом зі своєї електронної поштової адреси.

За таких обставин посилання скаржника на те, що Інститут не був належним чином повідомлений місцевим господарським судом про розгляд справи в судових засіданнях , які відбулися 09.01.2023 та 30.01.2023, не заслуговують на увагу.

Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що аналогічні доводи щодо неналежного повідомлення Інституту про дату, час і місце судових засідань були розглянуті апеляційним господарським судом та їм (доводам) надано належну оцінку.

Отже, доводи касаційної скарги у цій частині відхиляються Верховним Судом, так як зводяться до власного тлумачення скаржником норм процесуального права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення на рішення господарського суду Одеської області від 30.01.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2023 у справі № 916/1127/22, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення на рішення господарського суду Одеської області від 30.01.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2023 у справі № 916/1127/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова