ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

31.08.2023м. Дніпро№ 904/4521/23

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Мельниченко І.Ф., розглянувши заяву: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика", м. Київ

до боржника: Фізичної особи-підприємця Плошенко Олександри Миколаївни, м. Дніпро

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 10 000,00 грн., що складають суму заборгованості за договором № 388509-КС-001 про надання кредиту від 02.09.2021, 18 213,13 грн. - процентів, 1 500,00 грн. - комісії та 214,72 грн. - судового збору

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області 21.08.2023 через систему "Електронний суд" надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Плошенко Олександри Миколаївни 10 000,00 грн., що складають суму заборгованості за договором № 388509-КС-001 про надання кредиту від 02.09.2021, 18 213,13 грн. - процентів, 1 500,00 грн. - комісії та 214,72 грн. - судового збору.

Дослідивши матеріали поданої заяви, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Положеннями статті 148 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, та в разі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці (частини 2, 3 статті 147 ГПК України).

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа-підприємець.

Згідно з частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця Балаян Мануеля Карленовича припинена 07.09.2021, про що внесено відповідний запис.

Як вбачається із заяви про видачу судового наказу, заявник звернувся до боржника - фізичної особи-підприємця Плошенко Олександри Миколаївни, яка на час подання заяви про видачу судового наказу вже не була фізичною особою-підприємцем.

З 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в її постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18) (п.п. 72, 38).

Проте, частиною другою статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. При цьому, як зазначалося, заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути лише юридичні особи та фізичні особи-підприємці (частина 3 статті 147 Господарського процесуального кодексу України). Ці законодавчі норми є спеціальними.

Під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог по суті, а процесуальний механізм наказного провадження не передбачає встановлення обставин щодо правонаступництва, яке виникає у зв`язку із втратою нею статусу підприємця.

Отже, при зверненні із заявою про видачу судового наказу в порядку наказного провадження, визначаючи боржником фізичну особу без статусу підприємця, заявником не взято до уваги, що процедура наказного провадження застосовується виключно по відношенню до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, та що наказне провадження має чіткі формальні межі, а припинення статусу підприємця унеможливлює застосування до даних правовідносин процедури наказного провадження.

Визначаючись із подальшими заходами для захисту своїх прав, заявнику варто врахувати викладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №127/23144/18 у взаємозв`язку із сутністю правовідносин, що існували як під час здійснення боржником підприємницької діяльності, так і після припинення у боржника статусу підприємця, та звернутися до суду в межах відповідної форми позовного провадження.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено суб`єкта господарювання, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З огляду на викладені вище обставини, заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, що є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до частини 2 статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. (частина 2 статті 151 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною другою статті 152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Керуючись статтями 150, 152-154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" у видачі судового наказу за вимогою до фізичної особи Плошенко Олександри Миколаївни про стягнення 10 000,00 грн., що складають суму заборгованості за договором № 388509-КС-001 про надання кредиту від 02.09.2021, 18 213,13 грн. - процентів, 1 500,00 грн. - комісії та 214,72 грн. - судового збору

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 31.08.2022.

Ухвала може бути оскаржена до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.Ф. Мельниченко