РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.09.2023Справа № 910/6813/23
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ін Форс Груп"

про стягнення 230 523,57 грн.

Представники сторін: не викликалися.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ін Форс Груп" про стягнення 230 523,57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір на технічне обслуговування, ремонт сільськогосподарської техніки і поставку запчастин №СО-01 від 04.05.2020.

Відповідачем виставлено позивачу рахунки №82 від 17.01.2022 та №468 від 11.02.2022, які оплачені позивачем частково на суму 230 523,57 грн.

Оскільки позивач лише частково авансував вартість товару, відповідач відмовився його поставляти.

У зв`язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення з відповідача суми передплати в розмірі 230 523,57 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.05.2023 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

16.05.2023 до канцелярії суду позивач подав клопотання/заяву про усунення недоліків позовної заяви з доданими документами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала отримана відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №018.

14.06.2023 до канцелярії суду (через систему Електронний суд) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд: відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; призначити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; призначити проведення всіх судових засідань по справі в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, те, що предметом позову є стягнення грошової суми (230 523,57 грн.), розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268 400,00 грн.) та характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

При цьому необхідно зазначити, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження (як спрощеного з викликом так і без виклику) учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно з ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, за змістом указаних приписів закону відповідач має право (і суд надає йому таку можливість) реалізувати всі свої процесуальні права та добросовісно виконати свої обов`язки, передбачені законом з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Також, судом враховано, що відповідач скористався наданим йому процесуальним правом та 14.06.2023 року через систему «Електронний суд» господарського суду міста Києва подав відзив на позов в порядку статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що розгляд даної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), тому клопотання відповідача про призначення проведення всіх судових засідань по справі в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України,проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

04.05.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто"(замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ін Форс Груп" (виконавець) укладено договір на технічне обслуговування, ремонт сільськогосподарської техніки і поставку запчастин №СО-01.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.2.1 договору у порядку, строки та на умовах, визначених цим договором і його невід`ємними додатками, виконавець зобов`язується виконати певні роботи для замовника та/або продати йому запчастини, а замовник зобов`язується прийняти й оплатити їх.

Згідно п.1.1.2 договору запасні частини або запчастини або товар - запасні і складові частини, експлуатаційні рідини, інструменти, прилади та інші комплектуючі і матеріали, необхідні для експлуатації, технічного обслуговування і ремонту сільськогосподарської техніки.

Роботи - роботи (послуги) з технічного обслуговування, капітального або поточного ремонту сільськогосподарської техніки, для підтримання або відновлення її справності і працездатності, у т.ч. її огляд, діагностика, налаштування, відновлення або заміна зношених і ушкоджених запчастин (п.1.1.3 договору).

Відповідно до п.4.1 договору запчастини постачаються замовнику на таких умовах: FСА (склад виконавця) або СРТ (місце доставки) або DАР (склад замовника). Умови (базис) поставки певних запчастин й адреса місця їх поставки, під яким сторони розуміють місце, в якому виконавець зобов`язується передати запчастини замовнику, вантажоодержувачу або перевізнику, вказуються в рахунку, наряді-замовленні або в специфікації. Якщо в цих документах вони не вказані, то запчастини постачаються замовнику на умовах FСА (склад виконавця), що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка, вулиця Богатирська, 2В. Усі базиси поставок розуміються сторонами згідно з правилами Інкотермс у редакції 2010 року, але умови договору мають пріоритет над правилами Інкотермс.

Згідно з п. 4.4 договору, підписання замовником накладної або іншого документу про передачу йому запчастин засвідчує факт передачі йому разом із запчастинами усієї необхідної документації та інформації, що їх стосується, у тому числі документів про якість, рекомендацій виробника щодо їх використання, транспортування та зберігання. Датою поставки (передачі) запчастин є дата, що вказана в накладній або в іншому документі про передачу замовнику запчастин.

Пунктом 5.1 договору передбачено що ціна робіт, запчастин вказується в таких документах: в рахунку, в наряді-замовленні, в специфікації, в накладних. Ціна робіт, запчастин вказана в цих документах є базовою їх ціною. Повною ціною робіт, запчастин, яку замовник зобов`язується сплатити виконавцю, є його базова ціна разом із сумою її індексації (порядок визначення якої наведено далі). Ціна робіт не включає в себе ціну запчастин, якщо інше не буде вказано в рахунку, наряді-замовленні, специфікації.

Відповідно до п.5.3 договору замовник зобов`язується оплатити роботи, запчастини на умовах їх повної попередньої оплати, якщо сторони не домовляться про інше, а також зобов`язується відшкодувати виконавцю витрати, що не включаються до ціни робіт, не пізніше дати завершення їх виконання.

Якщо в рахунку, наряді-замовленні або в специфікації не буде вказаний строк (гранична дата) переказу замовником суми попередньої оплати або авансового платежу, то замовник зобов`язується переказати їх виконавцю протягом 5 (п`яти) банківських днів від дня їх складання. Якщо замовник прострочить оплату будь-якого платежу (попередньої оплати, авансового платежу, своєчасно не оплатить вже виконані роботи (поставлені запчастини), то виконавець має право в односторонньому порядку пропорційно, на час прострочення замовника, продовжити строк виконання робіт (поставки запчастин), або взагалі повністю або частково відмовитись від виконання робіт (поставки запчастин), не несучи за це відповідальність. Виконавець має право виконати роботи (поставити запчастини) і до отримання від замовника попередньої оплати або авансових платежів, і такі дії виконавця не є порушенням ним зобов`язань за цим договором (п.5.4 договору).

Згідно з п. 5.7 договору замовник, здійснюючи оплату робіт, запчастин, зобов`язаний вказувати в призначенні платежу реквізити (номер і дату) цього договору, а також реквізити (номер і дату) рахунку, наряду-замовлення, специфікації, накладної або акту виконаних робіт. Якщо замовник цього не дотримується, то виконавець має право сам, на власний розсуд, визначити в рахунок яких робіт, запчастин, договору або іншого зобов`язання між сторонами зарахувати платіж замовника, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу. Якщо інше не буде вирішено виконавцем, то кошти, що надійшли від замовника, погашають грошові зобов`язання (платежі) замовника за цим договором у хронологічній послідовності строків (термінів) їх виконання, тобто в першу чергу, починаючи із зобов`язань (платежів) із найбільш ранніми строками виконання. У разі прострочення замовником виконання грошових зобов`язань за цим договором, виконавець має право самостійно вирішити, в погашення яких саме його вимог (зі сплати штрафних санкцій або процентів, певних витрат або збитків, або основного боргу тощо), в першу чергу зарахувати кошти, що надійшли від замовника, незалежно від вказаного ним призначення платежу, з повідомленням замовника про таке зарахування.

Отримані виконавцем суми попередньої оплати (авансових платежів) за роботи, запчастини, що не були виконані (передані) замовнику внаслідок його прострочення або його безпідставної відмови в їх прийнятті, або що були повернуті замовником виконавцю (у випадках, не пов`язаних з якістю запчастин), залишаються у виконавця як оплата інших робіт. Запчастин за цим договором, у т.ч. і таких, що будуть виконані (поставлені) замовнику в майбутньому. Якщо в замовника немає невиконаних грошових зобов`язань за цим договором, то суми попередньої оплати (авансових платежів), підлягають поверненню виконавцем замовнику протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів з моменту отримання виконавцем вимоги замовника про це, за умови, що виконавець відмовився від виконання таких робіт, поставки таких запчастин замовнику (п.5.8 договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем виставлено позивачу рахунки на оплату: № 82 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн. та №468 від 11.02.2022 року на суму 706 897,97 грн.

Позивачем відповідачу було перераховано (здійснено авансові платежі) на загальну суму 230 527,57 грн., що підтверджується банківськими виписками, а саме:

- 10 725,12 грн. з призначенням платежу: «сплата запчастини згідно рах. №82 від 17.01.22 в т.ч. ПДВ 1787,52 грн.»;

- 42 900,48 грн. з призначенням платежу: «сплата запчастини згідно рах. №82 від 17.01.22 в т.ч. ПДВ 7 150,08 грн.»;

- 176 897,97 грн. з призначенням платежу: «сплата запчастини згідно рах. №468 від 11.02.22 в т.ч. ПДВ 29483,00 грн.».

Позивачем зазначено, що ним повністю не авансовано вартість товару за рахунками №82, 468. Відповідно, відповідач, на підставі п.п. 3.4. 5.3 та 5.9.2 відмовився поставити позивачу відповідний товар.

Позивач звертався до відповідача з проханням поставити товар на умовах відстрочення сплати на підставі п.5.9.1 договору, але відповідач відмовився погодити такі умови і поставити товар.

Відтак, оскільки позивач лише частково авансував вартість товару, відповідач відмовився його поставляти.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано докази відмовити відповідача від поставки товару, а також, докази звернення позивача (письмове) з проханням поставити товар на умовах відстрочення сплати.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що у період з 17.01.2022 по 11.02.2022 включно, на виконання умов договору, відповідач поставив позивачу запчастини на загальну суму 760 523,57 грн., на підтвердження чого надано видаткові накладні: №30 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн. та №201 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн.

Проте, відповідачем зазначено, що він неодноразово звертався до позивача з приводу оформлення поставки (передачі) запчастин, проте позивач не повернув відповідачу оригінали підписаних видаткових накладних.

Також, відповідачем надано зареєстровані податкові накладні №40 від 17.01.1022 року на суму 53 625,60 грн. та №107 від 11.02.2022 року на суму 706 897,97 грн.

Крім того, до матеріалів справи додано підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаєморозрахунків за період: 2022р. за договором сервісного обслуговування №С-01 від 04.05.2020р., відповідно до якого на 31.12.2022 заборгованість на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ін Форс Груп" 501 829,05 грн.

Також, у вищезазначеному акті зазначено: продаж: 17.01.2022 на суму 53 625,80 грн., 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн. та оплати: 17.01.2022 на суму 10 725,12 грн.; 16.02.2022 на суму 42 900,48 грн. та 176 897,97 грн. та 23.02.2022 року на суму 28 170,95 грн.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018 у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019 у справі №910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 21.12.2020 у справі №916/499/20.

Разом з тим, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.08.2020 у справі №902/959/19, акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наявні в матеріалах справи документи підтверджуються здійснення господарської операції (а саме поставки товару відповідачем позивачу), що в свою чергу спростовує твердження позивача щодо не здійснення відповідачем поставки товару.

Також, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з вимогою поставити товар та/або повернути попередню оплату.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми передплати в розмірі 230 523,57 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.. 74, 76, 77, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий