ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023м. ДніпроСправа № 904/3052/23
Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

без повідомлення (виклику) учасників справи,

дослідивши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №904/3052/23

за позовом Фізичної особи-підприємця Шевченка Володимира Сергійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП-Рудпромавтоматика"

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Фізична особа-підприємець Шевченко Володимир Сергійович (далі - позивач) звернувся до господарського суду з позовною заявою від 06.06.2023 за вих. №б/н до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП-Рудпромавтоматика" (далі - відповідач) про стягнення 32.024,94 грн, з яких 16.716,00 грн основної заборгованості за договором поставки №201 від 01.04.2021, пені у розмірі 9.663,60 грн, трьох процентів річних у розмірі 695,00 грн та 4.950,34 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/3052/23 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023.

Ухвалою від 16.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).

Через відділ документального забезпечення 30.08.2023 від відповідача надійшов відзив за вих. №28/06 від 28.06.2023, у якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Позов мотивовано тим, що 01.04.2021 між позивачем та відповідачем досягнуто домовленостей про укладення договору поставки спецодягу. Позивачем було підготовлено та оформлено (підписано) проект договору поставки товару №201 від 01.04.2021 та надіслано відповідачу у двох примірниках для підписання, однак відповідачем вищезазначений договір повернуто не було. Однак, позивач зазначає, що протягом 2021-2022 років на виконання домовленостей позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 57.420,72 грн, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період січень 2021 року листопад 2022 року, в тому числі видатковими накладними №5484 від 25.11.2021 та №260 від 26.01.2022 на суму 33.072,00 грн.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідачем визнається, що протягом 2021-2022 року між позивачем та відповідачем здійснювались господарські відносини щодо постачання продукції виробничо-технічного призначення та/або товарів народного споживання, про що свідчать підписані між сторонами видаткові накладі на загальну суму 57.420,72 грн.

Також відповідач зазначає, що свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за поставлені товари виконував належним чином, однак з 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією, указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан на території нашої держави. Указом Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 254/2023 від 01.05.2023 воєнний стан в Україні продовжено до 23.08.2023. Тобто, у відповідача мало місце настання обставин непереборної сили, оскільки основними споживачами продукції відповідача були підприємства східного регіону України, які з перших днів повномасштабного воєнного вторгнення знаходяться на тимчасово окупованій території або прифронтовій зоні.

Тому товариство не мало змоги вчасно та повністю погасити заборгованість перед позивачем за видатковими накладними №5484 від 25.11.2021 та №260 від 26.01.202 на загальну суму 16.716,00 грн, однак відповідач не мав наміру уникнути сплати заборгованості взагалі, а тому платіжною інструкцією №1877 від 23.06.2023 виконав свій обов`язок щодо погашення заборгованості позивачу у розмірі 16. 716,00 грн.

Одночасно з вимогою щодо стягнення основної заборгованості за поставлений товар позивач у позовній заяві заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 9.663,60 грн, трьох процентів річних у розмірі 695,00 грн та 4.950,34 грн інфляційних втрат. Проте, статтею 617 Цивільного кодексу України, а також статтею 218 Господарського кодексу України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила військову агресію як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Також відповідач зазначає, що в обґрунтування розрахунку строку оплати за товар позивач посилається на п. 5.2 Договору поставки № 201 від 01.04.2021, а розрахунку пені - на п. 6.1 Договору поставки №201 від 01.04.2021, однак сторонами так і не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а тому договору укладено не було.

Відповідач зазначає, що не отримував від позивача проекту договору поставки №201 від 01.04.2021 та не підписував його. Відповідач звертає увагу, що поданий позивачем до суду договір засвідчений неналежним чином, оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документа. Відсутність підписаного сторонами оригіналу договору поставки №201 від 01.04.2021 дає підстави вважати договір таким, що не посвідчений в установлено порядку, а тому такий договір не повинен братися судом до уваги.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять такі обставини: укладання договору поставки; поставка товару; наявність/відсутність заборгованості.

Як зазначає позивач, 01.04.2021 між Фізичною особою-підприємцем Шевченком Володимиром Сергійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП-Рудпромавтоматика» досягнуто домовленостей про укладення договору поставки спецодягу, згідно з яким позивач як постачальник зобов`язався поставити (передати у власність) відповідача як покупця товар, а відповідач як покупець зобов`язався прийняти товар і сплатити його вартість.

Позивачем було підготовлено, та надіслано відповідачу на підписання проект договору поставки товару №201 від 01.04.2021 у двох примірниках з проханням повернути один примірник договору позивачу після його оформлення з боку відповідача.

Однак до теперішнього часу на адресу Фізичної особи-підприємця Шевченко Володимира Сергійовича не було повернуто примірник договору підписаний обома сторонами.

Відтак, суд виходить із того, що сторонами був укладений договір підряду у спрощений спосіб з огляду на таке.

Суд встановив, що позивачем 04.11.2021 було виставлено відповідачу рахунок №2510 всього на 26 найменувань на суму 33 072,00 грн (арк. 13, том 1).

Сторонами 25.11.2021 було підписано видаткову накладну №5884 всього на 15 найменувань на суму 20.388,00 грн (арк.14, том 1).

Видаткова накладна підписана представниками сторін та скріплена печатками останніх.

На користь відповідача були складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №371 від 23.11.2021 та №412 від 25.11.2021 (арк. 15-17, том 1).

26.01.2022 сторонами було підписано видаткову накладну №260 всього на 11 найменувань на суму 12.684,00 грн (арк.21, том 1).

Видаткова накладна підписана представниками сторін та скріплена печатками останніх.

На користь відповідача була складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна №198 від 26.01.2022 (арк. 22-24, том 1).

Відповідно до платіжної інструкції №3038 від 23.11.2021 відповідач сплатив 16.356,00 грн з призначенням платежу: оплата згідно з рахунком №2510 від 04.11.2021 (арк. 25, том 1).

30.11.2022 сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків за період січень 2021 року - листопад 2022 року, відповідно до якого сторони погодили, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.11.2022 складає 16.716,00 грн (арк. 27, том 1).

Акт звірки підписаний представниками сторін та скріплений печатками останніх.

Таким чином станом на момент подання позову борг відповідача перед позивачем по оплаті поставленої продукції становив 16.716,00 грн.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань позивачем 21.03.2023 на адресу відповідача було направлено претензію з вимогою у строк не пізніше семи календарних днів з дати отримання претензії, перерахувати на розрахунковий рахунок позивача заборгованість у розмірі 16.716,00 грн за реквізитами, викладеним у претензії (арк. 28,29, том 1).

Претензія було направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим листом №030 з описом вкладення 21.03.2023 (арк. 30, том 1).

Судом перевірено інформацію за поштовим відправленням №030, відповідно до інформації з офіційного сайту АТ Укрпошта відправлення було повернуто за зворотною адресою: за закінченням встановленого терміну зберігання 10.04.2023.

Під час розгляду справи відповідач подав до суду копію платіжної інструкції на загальну суму 16.716,00 грн (арк. 56, том 1), згідно з якою сплатив суму основного боргу.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову позивач визначив 16.716,00 грн основної заборгованості за договором поставки, пеню у розмірі 9.663,60 грн, три проценти річних у розмірі 695,00 грн та 4.950,34 грн інфляційних втрат.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч.1 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

Відповідач зазначає, що не отримував від позивача проекту договору поставки №201 від 01.04.2021 та не підписував його.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами статей 6, 627, 628 та 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом або необхідні для договорів даного типу, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 205 цього Кодексу правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною першою статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За приписами ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі якщо його умовами оформляє договір відповідно до вимог ч. 1 цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робить застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні - два примірника протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Позивач зазначає, що направив відповідачу проект договору, однак відповідач підписаний примірник договору не повернув. Відповідач, в свою чергу, стверджує, що проекту договору від позивача не отримував, вважає договір неукладеним.

В матеріалах справи міститься копії видаткових накладних від 25.11.2021 №5884 на суму 20.388,00 грн та від 26.01.2022 №260 на суму 12.684,00 грн

На користь відповідача були складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №371 від 23.11.2021, №412 від 25.11.2021 та №198 від 26.01.2022.

Відповідно до платіжної інструкції №3038 від 23.11.2023 відповідач сплатив 16.356,00 грн з призначенням платежу: оплата згідно з рахунком №2510 від 04.11.2021 (арк. 25, том 1).

30.11.2022 сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків за період січень 2021 року - листопад 2022 року, відповідно до якого сторони погоди, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.11.2022 становить 16.716,00 грн (арк. 27, том 1). Акт звірки підписаний представниками сторін та скріплений печатками останніх.

Отже, своїми діями сторони засвідчили свою волю на укладення договору поставки товару у спрощений спосіб, а саме шляхом підписання видаткових накладних. Факт поставки підтверджується також проведенням оплати за цей товар та підписанням відповідного акта звірки між сторонами.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче мас настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

21.03.2023 на адресу відповідача було направлено претензію з вимогою у строк не пізніше семи календарних днів з дати отримання претензії, перерахувати на розрахунковий рахунок позивача заборгованість у розмірі 16.716,00 грн за реквізитами, викладеним у претензії (арк. 28,29, том 1).

Претензія було направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим листом №030 з описом вкладення 21.03.2023 (арк. 30, том 1).

Судом перевірено інформацію за поштовим відправленням №030, відповідно до інформації з офіційного сайту АТ Укрпошта відправлення було повернуто за зворотною адресою: за закінченням встановленого терміну зберігання 10.04.2023.

Таким чином у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вказаної претензії.

Як встановлено судом, сторони уклали договір поставки у спрощений спосіб та не встановили строку оплати товару.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи що товар прийнятий відповідачем за видатковою накладною №5884 - 25.11.2021 та за видатковою накладною №260 - 26.01.2022 відповідно, то з урахуванням ст. 692 та ст. 538 Цивільного кодексу України строк оплати товару настав у день поставки 25.11.2021 та 26.01.2022 відповідно.

Виходячи з вищевикладеного, на час подачі позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем складала 16.716,00 грн, однак вказана заборгованість відповідачем була оплачена під час розгляду спору (23.06.2023) у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією №1877.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Господарський суд встановив, що з позовом позивач звернувся до суду 13.06.2023, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду (арк. 1 том 1), а погашення основної заборгованості у повному обсязі відбулося 23.06.2023, що підтверджується платіжною інструкцією №1877 на суму 16.716,00 грн з призначенням платежу: оплата за черевики згідно рах.№2510 від 04.10.2021.

Відтак, предмет спору припинив існування в процесі розгляду справи, а тому провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 16.716,00 грн слід закрити.

Щодо вимог про стягнення пені

Згідно ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З викладеного слідує, що пеня це договірна санкція (розмір та база нарахування мають бути погоджені у договорі).

Оскільки в матеріалах справи відсутній підписаний договір, у якому сторонами погоджені розмір та база нарахування пені, вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про стягнення процентів річних та інфляційних втрат

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За неналежне виконання відповідачем обов`язку своєчасно сплатити поставлений товар позивач нарахував до стягнення з відповідача проценти річні за загальний період з 29.11.2021 до 05.06.2023 у загальному розмірі 695,00 грн. Інфляційні втрати позивач нарахував до стягнення з відповідача за період з грудня 2021 року до травня 2023 року на суму 4.950,34 грн.

Господарський суд перевірив розрахунки процентів річних та інфляційних втрат, які здійснені позивачем і визнав їх арифметично і методологічно правильними.

Суд відзначає, що відповідач контррозрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Таким чином позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому розмірі згідно з неспростованим відповідачем розрахунком позивача, з яким погоджується господарський суд (такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 (п. 90).

При цьому суд відхиляє посилання відповідача на наявність обставин непереборної сили з огляду на таке.

Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) листом від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору. Відповідач вказаний лист надав суду в якості доказу настання форс-мажорних обставин.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України Про торгово-промислові палати в Україні та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 за №40(3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

За умовами п. 6.2 регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).

Таким чином, порівнюючи офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 з правилами засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які містяться в регламенті, господарський суд встановив, що у законі та регламенті зазначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, а на сайті ТПП України 28.02.2022 розміщено загальний офіційний лист.

У загальному офіційному листі ТПП України від 28.02.2022 зазначено, що його видано на підставі ст. 14 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні та Статуту ТПП України.

Проте, в ст. 14 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні нічого не повідомлено про офіційні листи ТПП України та їх правовий статус, а статут ТПП України у вільному доступі відсутній.

Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 не містить (і не може містити) ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.

Таким чином використання лише загального офіційного листа ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію російської федерації проти України повинно супроводжуватися принаймні і іншими доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином.

Крім цього, господарський суд бере до уваги, що відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин або ж обставин непереборної сили відповідно до регламенту, проте цього не зробив, а причин неможливості звернутися суду не повідомив.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

З урахуванням викладеного лист Торгово-промислової палати України (ТПП України) від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 як доказ існування форс-мажорних обставин у справі №904/3052/23 визнається судом недостатнім доказом існування таких обставин.

Варто відзначити, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що навіть сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Також суд відзначає, що стаття 42 ГК України визначає підприємництво як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Так відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів. Таким чином, судом розцінюється критично посилання відповідача на його незадовільний фінансовий стан та дані фінансової звітності також з огляду на те, що майновий стан відповідача є наслідком його господарської діяльності, а також, наслідком його власного комерційного розрахунку та ризику.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 218 Господарського кодексу України).

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відтак суд відхиляє посилання відповідача на його незадовільний фінансовий стан.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1.874,10 грн, з урахуванням того, що 69,82 % позовних вимог позивача судом визнано правомірними.

Більш того, позивачем були заявлені правомірно і вимоги про стягнення основної заборгованості, яка відповідачем була погашена в процесі розгляду справи, а тому у вказаній частині позовних вимог судові витрати покладаються на відповідача.

Суд звертає увагу, що у резолютивній частині позовних вимог позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу (без зазначення чіткого розміру витрат позивача на оплату професійної правничої допомоги), який слід покласти на відповідача.

Відповідно до ч 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки до ухвалення рішення суду заявник не подав відповідних доказів, суд роз`яснює йому право подати такі докази з відповідним клопотанням (з урахуванням положень ч. 8 ст. 129 ГПК України), в якому чітко, з посиланням на матеріали справи та інші докази, визначити, які суми слід повернути, розподілити чи стягнути. Така заява може бути розглянута судом в порядку ст. 244 ГПК України.

При цьому копії такої заяви та доданих до неї документів повинні бути невідкладно надіслані стороні у справі, з якої заявник просить стягнути відповідні витрати, докази чого мають бути надані суду разом із заявою (розрахунковий чек, опис вкладення до цінного листа). Інша сторона, в свою чергу, має право подати клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП-Рудпромавтоматика" (50106, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, ВУЛИЦЯ ЕЛЕКТРОЗАВОДСЬКА, будинок 37/3; ідентифікаційний код 33355209) на користь Фізичної особи-підприємця Шевченка Володимира Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) 16.716,00 грн основної заборгованості провадження у справі закрити.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП-Рудпромавтоматика" (50106, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, ВУЛИЦЯ ЕЛЕКТРОЗАВОДСЬКА, будинок 37/3; ідентифікаційний код 33355209) на користь Фізичної особи-підприємця Шевченка Володимира Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) 695,00 грн (шістсот дев`яносто п`ять грн 00 к.) процентів річних, 4.950,34 грн (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят грн 34 к.) інфляційних втрат, 1.874,10 грн (одну тисячу вісімсот сімдесят чотири грн 10 к.) судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог (про стягнення 9.663,60 грн пені) відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Дупляк