ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.08.2023р. Справа №905/249/23

Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., при секретарі судового засідання Одинець Е.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства "Деліція", м. Буча, Київська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Співдружність М", м. Святогірськ, Донецька область

про стягнення 2 106 163,35грн,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Деліція", м. Буча, Київська область звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Співдружність М", м. Святогірськ, Донецька область, про стягнення суми основного боргу у розмірі 1915791,42грн., пені у розмірі 89228,64грн., штрафу у розмірі 95789,57грн., 3% річних у розмірі 5353,72грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором поставки №10/2021 від 23.11.2021 щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 03.04.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

18.05.2023 на електрону адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позиція по суті спору обґрунтована тим, що настання пов`язаних з воєнними діями форс-мажорних обставин є поважною причиною для пропуску строку погашення боргових зобов`язань. За змістом відзиву представник відповідача звертає увагу на те, що товариство здійснювало основну діяльність на території м. Маріуполь, яке було одним з основних місць розташування складських приміщень, на який поступав спірний товар. Оскільки внаслідок збройної агресії підприємство зазнало значних збитків, необхідний час для відновлення стабільної господарської діяльності, а також сплати грошових коштів на виконання боргових зобов`язань за спірним договором поставки.

Крім того, відповідач вважає заявлену суму основного боргу необґрунтованою з посиланням на відсутність доказів на підтвердження вказаної в акті звірки суми сальдо у розмірі 1738671,62грн, а також звертає увагу на домовленість сторін про надання знижки у розмірі 2,2% у разі оплати товару в порядку попередньої оплати або в день поставки товару.

Ухвалою суду від 25.05.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі до 03.07.2023, відкладено підготовче судове засідання на 08.06.2023 та зобов`язано позивача у строк до 07.06.2023 надати суду разом з доказами направлення іншому учаснику справи письмові пояснення по справі та детальний розрахунок заявленої суми боргу за кожною видатковою накладною окремо відповідно до вимог ухвали суду.

30.05.2023 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 24.05.2023, у якій заперечив проти викладених у відзиві аргументів, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача. До відзиву позивач приєднав акт звірки за весь строк дії договору постави та копії накладних за період з дати укладання договору до 01.01.2022.

12.06.2023 через канцелярію суду від позивача у виконання ухвали суду від 08.06.2023 надійшли письмові додаткові пояснення №362 від 30.05.2023 разом з доказами їх направлення на юридичну адресу відповідача.

20.06.2023 на електрону адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 20.06.2023 про долучення доказів, у якому просить суд поновити строк на долучення до матеріалів справи сертифікату Донецької торгово-промислової палати №1400-23-2802 від 13.06.2023.

26.06.2023 через канцелярію суду від позивача надійшли заперечення №398 від 21.06.2023 щодо прийняття до розгляду поданого відповідачем додаткового доказу.

Ухвалою суду від 27.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Торговий дім "Співдружність М" б/н від 20.06.2023 про поновлення процесуального строку для подання доказів, як наслідок поданий відповідачем доказ - сертифікат Донецької торгово-промислової палати №1400-23-2802 від 13.06.2023 до розгляду судом не прийнято.

Ухвалою суду від 27.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 09.08.2023 року.

Ухвалою суду від 28.07.2023 частково задоволено заяву представника відповідача адвоката Кияненко Д.О. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, вирішено провести призначене на 09.08.2023 судове засідання в режимі відеоконференції за участі вказаного представника відповідача.

08.08.2023 на електрону адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання б/н від 08.08.2023.

Вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначено в частині другій статті 170 ГПК України, згідно якої письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

За приписами частини восьмої статті 42 ГПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).

Законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закон України "Про електронний цифровий підпис".

Відповідно до статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа (постанова Верховного Суду від 28.12.2019 у справі №922/788/19).

Частина четверта статті 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" передбачає, що саме кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Вказаний Закон визначає кваліфікований електронний підпис як удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Відтак, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо), які подаються до суду шляхом їх направлення на електронну адресу суду, долучаються до матеріалів справи та розглядаються судом у разі їх підписання уповноваженою особою з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису.

Судом встановлено, що клопотання про відкладення судового засідання б/н від 08.08.2022 не скріплено кваліфікованим електронним підписом, що унеможливлює розгляд та оцінку наданого клопотання. Відповідно до довідки, яка сформована в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», кваліфікаційним електронним підписом скріплений лише додаток до клопотання.

Таким чином, подане клопотання про відкладення судового засідання не відповідає вказаним вимогам, оскільки не містить кваліфікаційного електронного підпису.

Імперативними приписами ч.4 ст.170 ГПК України унормовано, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З урахуванням наведеного, клопотання представника відповідача адвоката Кияненко Д.О. про відкладення судового засідання б/н від 08.08.2023 підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Оскільки клопотання надійшло на електрону адресу суду і засобами поштового зв`язку не надсилалась, припис ч.4 ст.170 ГПК України не може бути виконаний судом в частині повернення заявникові поданих документів у паперовій формі.

Представник позивача у судовому засіданні 09.08.2023 з розгляду справи по суті участь не приймав, клопотання про участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції не заявляв, про місце, дату та час слухання справи був повідомлений.

Судове засідання у справі, призначене ухвалою суду від 28.07.2023 в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою онлайн сервісу "EasyCon", проведено без застосування технічних засобів через відсутність в кабінеті онлайн сервісу "EasyCon" представника ТОВ "Торговий дім "Співдружність М" - адвоката Кияненко Д.О.

Відтак, представник відповідача у судовому засіданні 09.08.2023 з розгляду справи по суті участь не приймав (на запрошення суду до відеоконференції не підключився), разом з тим був повідомлений про місце, дату та час судового засідання.

Відповідно до ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що відкладення розгляду заяви є правом суду; при цьому, підставою для відкладення є не сама по собі обставина відсутності представника сторони в судовому засіданні, а неможливість розгляду справи за його відсутності. При цьому, судом не встановлено обставин, що неявка у судове засідання 09.08.2023 представників учасників справи перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки судом приймається до уваги, що їх явка у судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Суд звертає увагу на те, що розгляд справи по суті здійснюється на підставі наявних в ній матеріалів в межах викладених у позові доводів і позиції іншого учасника справи, в свою чергу сторонами не доведено наявність обставин, які унеможливлюють розгляд справи по суті виключно за відсутності представників сторін в судовому засіданні.

Поряд з цим, одним із принципів господарського судочинства відповідно до ст. 2 ГПК України є розумність строків розгляду справи судом.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, суд дійшов висновку про можливість завершити розгляд справи по суті у судовому засіданні 09.08.2023 за відсутності представників сторін, підстави для відкладення розгляду справи по суті відсутні.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

23.11.2021 між Приватним підприємством «Деліція» (далі - компанія, позивач) та ТОВ «Торговий дім «Співдружність М» (далі - покупець, відповідач) укладений договір №10/2021 (далі - договір), за умовами п.1.1. якого компанія зобов`язується відвантажити на умовах цього договору належні їй на праві власності товари покупцю (далі - товари), а покупець зобов`язується прийняти їх та оплатити.

Відповідно до п.п.2.1.1 договору компанія зобов`язується передавати покупцю товари в погодженій кількості та належної якості, в свою чергу за умовами п.п. 2.2.1 договору покупець зобов`язується своєчасно приймати товари та проводити оплату за ним протягом часу, визначеного цим договором.

Сторони у п.5.1. договору дійшли згоди щодо строків оплати, а саме покупець повинен розрахуватися за отриманий товар в день отримання продукції та підписання видаткових та товарно-транспортних накладних.

За умовами п.5.2. договору зобов`язання по оплаті за отримані від компанії товари вважаються виконаними з моменту одержання компанією оплати на її банківський рахунок.

За приписами п.6.1. договору покупець зобов`язується не затримувати строки оплати за жодних обставин.

У разі порушення строків оплати визначених п.5.1. цього договору, покупець сплачує компанії пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. У разі прострочення оплати більше, ніж на 10 днів покупець сплачує додатково штраф у розмірі 5% від суми заборгованості (п.6.2. договору).

У п.6.3. договору сторони передбачили, що у випадку прострочення оплати товарів більше, ніж на 3 календарні дні компанія негайно зупиняє відвантаження товарів та має право достроково припинити (розірвати) договір в односторонньому порядку шляхом направлення покупцю письмового повідомлення. Незважаючи на припинення договору всі зобов`язання з оплати товарів та сплати неустойки залишаються чинними.

Відповідно до п 9.1 договору він діє з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2022.

Згідно п.10.2.1 договору прийом товару за кількістю та якістю має відбуватися на складі покупця у зоні вивантаження безпосередньо біля вантажного автомобіля в присутності представника перевізника. Якість товару відповідає вимогам чинного законодавства України щодо такого роду товару, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів». Разом із кожною партією товару компанія зобов`язана надати покупцю такі документи: видаткова накладна; товарно-транспортна накладна; декларація виробника, завірена печаткою компанії; інші документи, якщо обов`язковість їх надання встановлена законодавством України.

Відповідно до п.19.1. договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання стало наслідком дії обставин непереборної сили, що виникли після укладання договору, або в результаті подій надзвичайного характеру, які сторона не могла ні передбачити, ні запобігти розумними методами (форс-мажор). Непереборною силою за цим договором вважаються, зокрема, такі події надзвичайного характеру: повінь, пожежа, землетрус, вибух, інші природні явища, епідемії, а також військові дії, заворушення, надзвичайний стан, військовий стан, страйки у галузі або регіоні, оголошена чи неоголошена війна, громадянська війна, проведення антитерористичної операції, обмеження проїзду дорогами загального користування шляхом встановлення блокпостів або будь-яким іншим шляхом, запроваджене, як владою, так і незаконним формуваннями або окремими особами, інші дії влади, законні чи незаконні, а також дії незаконних формувань, що перешкоджають доставці товару в обумовлені договором строки, наявність реальної небезпеки для життя або здоров`я осіб, що здійснюють доставку товару, або самого товару.

У п.19.2. договору сторони дійшли згоди, що достатніми підтвердженням настання форс-мажорних обставин є сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України або її регіональним представником.

Додатки і доповнення до цього договору мають обов`язкову силу для обох сторін, і є невід`ємною частиною даного договору (п.20.5 договору).

Договір підписаний сторонами та скріплено печатками підприємств.

Сторонами 23.11.2021 підписано протокол розбіжностей до договору, у якому домовились прийняти пункти, вказані у даному протоколі у редакції, викладеній у графі протоколу "редакція покупця".

Сторонами був підписаний Додаток №2 від 23.11.2021 до договору, відповідно до п.1 якого ціни на товари, які постачатимуться за договором, формуються компанією на підставі прайс-листа (Додаток №1.1., 1.2. до договору).

Відповідно до п.2 п.п.2.1 Додатку №2 до договору, з метою збільшення обсягів реалізації товарів компанії та стимулювання покупця, компанія може надавати покупцю тимчасову фіксовану партнерську знижку у таких випадках та розмірах: в разі оплати товарів покупцем в порядку попередньої оплати (передплати) або в день поставки товару, покупцю додатково надається знижка у розмірі 2.2.% (дві цілих дві десятих) відсотки від ціни товару визначеної в прайс-листі.

В п. 3 Додатку 2 до договору зазначено, що цей додаток є невід`ємною частиною договору і вступає в силу моменту його підписання сторонами.

У підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором з поставки товару відповідачу позивач надав суду наступні видаткові накладні: №ДРН-0006433 від 14.12.2021 на суму 238785,76грн; №ДРН-0006445 від 14.12.2021 на суму 55640,70грн; №ДРН-0006542 від 20.12.2021 на суму 47102,30грн; №ДРН-0006543 від 20.12.2021 на суму 440681,82грн; №ДРН-0006583 від 21.12.2021 на суму 34080,24грн; №ДРН-0006584 від 21.12.2021 на суму 237598,81грн; №ДРН-0006680 від 27.12.2021 на суму 35634,98грн; №ДРН-0006682 від 27.12.2021 на суму 257574,10грн; №ДРН-0006695 від 27.12.2021 на суму 450314,18грн; №ДРН-0006696 від 27.12.2021 на суму 42682,38грн; №ДРН-0000016 від 04.01.2022 на суму 411139,18грн; №ДРН-0000018 від 04.01.2022 на суму 71277,62грн; №ДРН-0000035 від 06.01.2022 на суму 74029,36грн; №ДРН-0000036 від 06.01.2022 на суму 300666,67грн; №ДРН-0000143 від 17.01.2022 на суму 25676,98грн; №ДРН-0000144 від 17.01.2022 на суму 201012,17грн; №ДРН-0000149 від 17.01.2022 на суму 286568,68грн; №ДРН-0000254 від 23.01.2022 на суму 10737,02грн; №ДРН-0000255 від 23.01.2022 на суму 302575,79грн; №ДРН-0000258 від 24.01.2022 на суму 30556,84грн; №ДРН-0000259 від 24.01.2022 на суму 231555,13грн; №ДРН-0000399 від 30.01.2022 на суму 39024,07грн; №ДРН-0000400 від 30.01.2022 на суму 314384,14грн; №ДРН-0000411 від 31.01.2022 на суму 32400,41грн; №ДРН-0000412 від 31.01.2022 на суму 732070,84грн; №ДРН-0000701 від 14.02.2022 на суму 57016,58грн; №ДРН-0000703 від 14.02.2022 на суму 497808,66грн; №ДРН-0000704 від 14.02.2022 на суму 29883,74грн; №ДРН-0000705 від 14.02.2022 на суму 347476,12грн; №ДРН-0000823 від 21.02.2022 на суму 32117,39грн; №ДРН-0000824 від 21.02.2022 на суму 374528,45грн; №ДРН-0000825 від 21.02.2022 на суму 46308,60грн; №ДРН-0000826 від 21.02.2022 на суму 252818,05грн; №ДРН-0001329 від 27.06.2022 на суму 157932,96грн; №ДРН-0001711 від 06.08.2022 на суму 173808,29грн; №ДРН-0001809 від 18.08.2022 на суму 27686,88грн; №ДРН-0002033 від 13.09.2022 на суму 73798,08грн; №ДРН-0002469 від 10.10.2022 на суму 192388,56грн; №ДРН-0002595 від 17.10.2022 на суму 131262,72грн; №ДРН-0003030 від 07.11.2022 на суму 69615,48грн; №ДРН-0003520 від 05.12.2022 на суму 145149,41грн; №ДРН-0003897 від 26.12.2022 на суму 123928,32грн; №ДРН-0000099 від 09.01.2023 на суму 211867,30грн.

Дослідивши вказані накладні суд встановив, що товар був поставлений загальною вартістю 7848804,76грн, всі видаткові накладні підписані у двосторонньому порядку Приватним підприємством "Деліція" та ТОВ "Торговий дім «Співдружність М" без будь-яких заперечень, скріпленні печатками підприємств.

У підтвердження поставки товару суду також надані товарно-транспортні накладні. На кожній товарно-транспортній накладній є печатка Приватного підприємства "Деліція" та підпис представника ТОВ "ТД Співдружність М" у підтверджують отримання товару.

У якості розрахунку суми основного боргу до позову приєднаний односторонній акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2012 по 14.02.2023 за договором №10/2021 від 23.11.2021, відповідно до якого, з урахуванням початкової суми сальдо у розмірі 1738671,62грн, за даними позивача станом на 14.02.2023 заборгованість на його користь складає 1915791,42грн.

Додатково до відповіді на відзив позивачем у якості розрахунку наданий суду односторонній акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2012 по 23.05.2023, у якому відображені всі здійснені поставки, включаючи період до 01.01.2022, на загальну суму 7848804,73грн. та оплати/повернення товару за весь строк дії договору на загальну суму 5933013,31грн. Відтак, за вказаним актом станом на 23.05.2023 заборгованість на користь позивача складає 1915791,42грн.

Посилаючись на обставини неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобів`язань за укладеним між сторонами договором №10/2021 від 23.11.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості у розмірі 1915791,42грн., пені у розмірі 89228,64грн., штрафу у розмірі 95789,57грн. та 3% річних 5353,72грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідача такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне:

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договору.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.73 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобів`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобів`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 ЦК України, ст.174 ГК України зобів`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Укладений між позивачем та відповідачем договір №10/2021 від 23.11.2021 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобів`язань, визначених їх умовами та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить договору, до вказаних правочинів також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

Відповідно до ст.712 ЦК України та ст.265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобів`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобів`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України зобів`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобів`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої ст.691 ЦК України покупець зобів`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобів`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобів`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Таким чином, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору, у Приватного підприємства "Деліція" виник обов`язок поставити товар, а у Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Співдружність М» прийняти його та оплатити.

Судом встановлено, що у виконання умов договору позивач у період з 14.12.2021 по 09.01.2023 здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 7848804,76грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та товаро-транспортними накладними.

З видаткових накладних вбачається, що вони містять всі необхідні відомості про товар та його ціну, підписані представниками обох сторін без жодних зауважень, підписи скріплені печатками підприємств, тобто продаж товару фактично відбувся.

Оскільки суду не надано доказів незгоди відповідача щодо належності виконання позивачем прийнятих на себе згідно договору зобів`язань, враховуючи підписання видаткових накладних без жодних заперечень та зауважень, суд дійшов висновку, що свої зобів`язання позивач виконав належним чином у відповідності з умовами договору.

Підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобів`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За змістом статті 252 ЦК України вбачається, що строк визначається, зокрема, днями, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Враховуючи статтю 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, при визначенні строку (терміну) виконання зобів`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобів`язання.

Відповідно до умов п.5.1. договору покупець повинен розрахуватися за отриманий товар в день отримання продукції та підписання видаткових та товарно-транспортних накладних.

Враховуючи, що остання поставка по спірному договору відбулася 09.01.2023, строк оплати всього поставленого за договором товару вже настав та почалося прострочення виконання грошових зобов`язань.

Як стверджує позивач та вбачається з наявних в матеріалах справи односторонніх актів звірки, відповідачем здійснювалася як оплата поставленого товару так і його часткове повернення, всього на загальну суму 5933013,31грн., у зв`язку з чим виникла сума боргу у розмірі 1915791,42грн., яка і заявлена до стягнення.

Заперечуючи проти позовних вимог у відзиві відповідач в тому числі посилався на домовленість сторін про надання знижки у розмірі 2,2% у разі оплати товару в порядку попередньої оплати або в день поставки товару, водночас оскільки з наданого позивачем акту звірки взаємних розрахунків не вбачається чи є відображені у ньому платежі авансовими, чи оплата здійснювалася в день доставки, представника відповідача вважає, що позивачем не встановлена вірна сума заборгованості зі знижкою.

В свою чергу за твердженнями позивача у відповіді на відзив, відповідач жодного разу не розрахувався в порядку передоплати або в день поставки, натомість постійно мав заборгованість. Відтак, сплачені кошти першочергово спрямовувалися позивачем в погашення заборгованості за раніше поставлений товар.

Судом встановлено, що відповідно до п.2 п.п.2.1 Додатку №2 до договору, з метою збільшення обсягів реалізації товарів компанії та стимулювання покупця, компанія може надавати покупцю тимчасову фіксовану партнерську знижку у таких випадках та розмірах: в разі оплати товарів покупцем в порядку попередньої оплати (передплати) або в день поставки товару, покупцю додатково надається знижка у розмірі 2.2.% (дві цілих дві десятих) відсотки від ціни товару визначеної в прайс-листі.

Враховуючи, що відповідачем в порушення ст.ст.74, 73 ГПК України не доведено обставин у підтвердження здійснення товариством оплати товару в порядку предоплати або в день поставки товару, а також право позивача надавати покупцю тимчасову фіксовану партнерську знижку, заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом, адже не спростовують правомірність позовних вимог в частині виниклої суми основного боргу у розмірі 1915791,42грн.

Згідно ст. 202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобів`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобів`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобів`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобів`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із змісту статей 509, 525, 526, 530 ЦК України та статті 193 ГК України вбачається, що кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, одностороння відмова від зобів`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобів`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, якщо у зобів`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Згідно із ст.2 ст.73 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

З огляду на вимоги ч.ч.1, 3 ст.74 ст.73 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписом ст.ст.76-77 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Враховуючи, що матеріалами справи доведений факт отримання відповідачем спірного товару, в свою чергу належних та допустимих доказів в розумінні норм ст.ст.76, 77 ГПК України, які б спростовували факт наявності заявленої заборгованості перед позивачем відповідачем суду не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у заявленому розмірі 1915791,42грн. є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив своєчасну та повну оплату поставленого товару згідно з умовами договору, позивачем також заявлено до стягнення пеня у розмірі 89228,64грн., штраф у розмірі 95789,57грн. та 3% річних 5353,72грн.

Розглянувши викладені у відзиві заперечення проти позовних вимог з посиланням на форс-мажорні обставин, суд зазначає наступне.

За змістом відзиву представник ТОВ "Торговий дім "Співдружність М" звертає увагу суду на те, що товариство здійснювало основну діяльність на території м. Маріуполь, яке було одним з основних місць розташування складських приміщень, на який поступав спірний товар. У зв`язку із активними бойовими діями, значна частина поставленого за договором товару не була реалізована, а була знищена в наслідок військових дій з боку російської федерації.

Представник відповідача стверджує, що внаслідок збройної агресії товариство зазнало значних збитків і наразі необхідний час для відновлення стабільної господарської діяльності, а також сплати грошових коштів на виконання боргових зобов`язань за спірним договором поставки.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що настання пов`язаних з воєнними діями форс-мажорних обставин є поважною причиною для пропуску строку погашення боргових зобов`язань. У якості норм матеріального права учасник справи посилається на ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України, а також п.19.1. договору та лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався, востаннє відповідно до Указу Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26.07.2023 №451/2023?строк дії воєнного стану в Україні продовжений з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15 листопада 2023 року.

Відповідно до статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобів`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За змістом ст. 193 ГК України, господарське законодавство містить загальні умови виконання зобів`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобів`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобів`язань. Недотримання ж таких умов виконання призводить до порушення зобів`язання.

Згідно з положеннями ст.218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобів`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобів`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 ЦК України визначені підстави звільнення особи, яка порушила зобів`язання, від відповідальності за порушення зобів`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобів`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, вказаною нормою можливе звільнення саме від відповідальності за невиконання зобів`язання, а не від виконання в цілому. Відтак, навіть встановлення факту настання форс-мажорних обставин за приписами вказаної правової норми не звільняє відповідача від виконання основного зобов`язання - оплати отриманого товару.

Судом також враховано, що ч.2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобів`язання.

Обставини неможливості повної оплати поставленого товару через відсутність необхідних коштів не є в розумінні ст.607 ЦК України підставою для припинення зобів`язання неможливістю його виконання.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобів`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю: грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобів`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобів`язання через відсутність необхідних коштів (ст.607 ЦК України) або на відсутність вини (ст.ст. 614, 617 ЦК України чи ст.218 ГК України). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 12.04.2017 у справі №913/869/14.

Таким чином, викладені у відзиві посилання на завдані товариству воєнними діями збитки і відповідно необхідність відновлення господарської діяльності для погашення заборгованості за спірним договором поставки не можуть бути підставою для звільнення відповідача від оплати виниклої за договором заборгованості, не спростовують висновків суду щодо обґрунтованості позовних вимог в цій частині.

Щодо посилань відповідача на поважність причин пропуску строку погашення боргових зобов`язань за спірним договором через настання пов`язаних з воєнними діями форс-мажорних обставин, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 19.1. договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання стало наслідком дії обставин непереборної сили, що виникли після укладання договору, або в результаті подій надзвичайного характеру, які сторона не могла ні передбачити, ні запобігти розумними методами (форс-мажор).

Згідно п. 19.2. договору достатніми підтвердженням настання форс-мажорних обставин є сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України або її регіональним представником.

Суд відзначає, що ухвалою суду від 27.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Торговий дім "Співдружність М" б/н від 20.06.2023 про поновлення процесуального строку для подання доказу - сертифікату №1400-23-2802 від 13.06.2023 Донецької торгово-промислової палати, відтак вказаний доказ до розгляду і оцінки судом не приймається.

В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

У листі №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобів`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Суд вважає за необхідне зазначити, що вказаний лист Торгово-промислової палати України не є єдиним та вирішальним доказом існування форс-мажорних обставин, які звільняють сторону договору від його виконання.

Тобто, обставини форс-мажору (непереборної сили), що зумовлені військовою агресією проти України, засвідчені Торгово-промисловою палатою у листі №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не містять конкретизації впливу обставин форс-мажору на конкретне зобів`язання, а тому обов`язковим є доведення причинно-наслідкового зв`язку.

Водночас, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановлений) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобів`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Наведене кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відтак, зацікавленій стороні необхідно довести факт виникнення форс-мажорних обставин; те, що обставини є форс-мажорними для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобів`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

За укладеним між сторонами договором у відповідача виникли зобов`язання з оплати отриманого товару.

Дослідивши обставини справи суд встановив, що відповідачем не доведено, що саме спричинені військовою агресією обставини спричинили неможливість здійснювати своєчасне виконання грошових зобов`язань за договором, оскільки відповідно до наданих видаткових накладних та актів звірки товариство під час дії воєнного стану отримувало спірний товар та кожного місяця здійснювало часткові оплати (дати оплат: 29.03.2022, 22.04.2023, 26.05.2022, 29.06.2022, 10.08.2022, 14.09.2022, 12.10.2022, 19.10.2022, 08.11.2022, 06.12.2022, 27.12.2022, 12.01.2023). Отже відповідач власними діями підтвердив можливість виконання зобов`язань по оплаті.

Як вбачається з первинних документів, остання поставка товару за місцем розвантаження у м. Маріуполь була здійснена 21.02.2022 (до введення в Україні воєнного стану), поставки всіх наступних партій товару з 27.06.2022 до 09.01.2023 здійснювалися у міста Дніпро та Краматорськ, де відповідно товар отримувався уповноваженими представниками відповідача. Отже, вказані обставини свідчать про те, що ТОВ "Торговий дім "Співдружність М" протягом воєнного стану продовжувало свою господарську діяльність у містах Дніпро та Краматорськ.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" (зі змінами) міста Дніпро та Краматорськ не знаходилися під тимчасовою окупацією Російської Федерації.

Зокрема, як підтвердив представник відповідача у відзиві, керівник ТОВ "Торговий дім "Співдружність М" Архипова Т.В. ще 24 березня 2022 виїхала з м. Маріуполь та відповідно до довідки №1201-9 від 16.05.2022 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб у м. Дніпро, відтак щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснення управління і обліку вже тривалий час здійснюється на підконтрольній українській владі території.

Таким чином, отримавши під час дії воєнного стану (у період з 27.06.2022 по 09.01.2023) на підставі укладеного між сторонами договору більшу частину товару на підконтрольній українській владі території та без будь-яких заперечень, відповідач добровільно прийняв на себе зустрічні зобов`язання зі здійснення його оплати у погоджені договором строки, а саме в день отримання продукції.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суд звертає увагу, що здійснюючи підприємницьку діяльність відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобів`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем не доведено, що належне виконання зобов`язання з оплати товару виявилося неможливим внаслідок саме форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а відтак не приймає посилання відповідача щодо виникнення у нього під час виконання спірного договору обставин, за наявності яких у останнього виникає право на відтермінування виконання обумовлених договором зобов`язань.

Крім того, суд досліджуючи сам зміст поняття господарсько-правової відповідальності та належності до неї заявлених до стягнення грошових зобів`язань у вигляді заявлених 3% річних, суд зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобів`язання у вигляді процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобів`язання.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобів`язання і поділяє його долю, тобто відсотки річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобів`язання (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палата Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19), а отже відсутні підстави відмовити у їх стягненні на підставі ст.ст. 614, 617 ЦК України за наявності форс-мажорних обставин.

Аналогічні доводи викладені Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 по справі №920/505/22.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення відповідача від заявлених до стягнення вимог позивача на підставі статей 614, 617 ЦК України, ст.218 ГК України.

Розглянувши вимоги про стягнення пені у розмірі 89228,64грн та штрафу у розмірі 95789,57грн, суд зазначає наступне.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобів`язань передбачено ч.2 ст.231 ГК України.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобів`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Так, у п.6.2. договору сторони дійшли згоди, що у разі порушення строків оплати, визначених п.5.1 договору, покупець сплачує компанії пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. У разі прострочення оплати більше, ніж на 10 днів покупець сплачує додатково штраф у розмірі 5% від суми заборгованості.

Відповідно до ч.2. ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Оскільки відповідачем було допущено порушення строків оплати поставленого товару, які узгоджені п.5.1 договору, більше ніж на 10 днів, нарахування штрафу ґрунтується на умовах договору та на нормах законодавства, відтак вимоги в цій частині у розмірі 95789,57грн. є правомірними та обґрунтованими, внаслідок чого підлягають задоволенню.

Як вбачається з розрахунку, позивачем здійснюється нарахування пені на суму боргу розмірі 1915791,42грн. за період з 13.01.2023 по 15.02.2023.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобів`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобів`язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, сторонами в договорі не встановлений інший строк нарахування пені.

Поряд з цим, 02.04.2020 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» №540-IX від 30.03.2020.

Зазначеним Законом розділ IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено п.7 такого змісту: «7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України №383 від 25.04.2023 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020р. і постанови Кабінету Міністрів України від 9.12.2020р. №1236» продовжено на всій території України дію карантину пов`язаного з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 30.06.2023.

Таким чином, на період дії карантину шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій, який встановлено ч.6 ст.232 ГК України, продовжено до закінчення такого періоду.

З огляду на викладене, обраний позивачем період нарахування пені не суперечить вимогам законодавства.

Суд, перевіривши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок пені, встановив, що він є арифметично вірним, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі 89228,64грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення 3% річних у розмірі 5353,72грн суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобів`язання, на вимогу кредитора зобів`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобів`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобів`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Відповідно до розрахунку, заявлені до стягнення 3% річних нараховані позивачем на суму боргу розмірі 1915791,42грн. за період з 13.01.2023 по 15.02.2023.

Суд, перевіривши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок 3% річних встановив, що він є арифметично вірним, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі 5353,72грн.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд зазначити в рішенні про нарахування 3% річних та пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Таким чином, при прийняті рішення позивач просить суд застосувати ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Як вже зазначалося судом вище, за імперативними приписами ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобів`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобів`язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, сторонами в договорі не встановлений інший строк нарахування пені.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» №540-IX від 30.03.2020 розділ IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено п.7 такого змісту: «7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності з 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України №383 від 25.04.2023 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020р. №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020р. №1236» продовжено на всій території України дію карантину пов`язаного з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 30.06.2023.

27.06.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", пунктом 1 якої, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вказана постанова набрала чинності 30.06.2023.

Враховуючи викладене, станом на час винесення рішення право здійснювати нарахування пені вже припинилося з закінченням строку дії карантину, тобто 30.06.2023.

Таким чином не підлягають задоволенню вимоги позивача про зазначення в рішенні про нарахування пені до моменту виконання рішення відповідно до приписів ч.10 ст. 238 ГПК України.

При цьому, суд вважає за можливе задовольнити вимогу про зазначення в рішенні нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення.

При розрахунку суми відсотків, який буде здійснюватись органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду, необхідно врахувати, що на момент прийняття рішення заборгованість відповідача за договором становить 1915791,42грн. Суд вже розглянув та задовольнив вимогу про стягнення 3% річних за період з 13.01.2023 по 15.02.2023 включно, отже, нарахування 3% річних може бути продовжено починаючи з 16.02.2023.

Обчислення розміру 3% річних необхідно здійснювати за формулою: С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості за наказом, виданим на виконання цього рішення; 3 - 3% річних; Д - кількість днів прострочення.

Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги Приватного підприємства "Деліція", м. Буча, Київська область до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Співдружність М", м. Святогірськ, Донецька область, про стягнення суми основного боргу у розмірі 1915791,42грн, пені у розмірі 89228,64грн., штрафу у розмірі 95789,57грн, 3% річних у розмірі 5353,72грн. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Співдружність М" (84130, Донецька обл., Краматорський район, м. Святогірськ, вул. Кільцева, 66, ) на користь Приватного підприємства "Деліція" (08292, Київська область, м.Буча, вул. Заводська 2-В, ) суму основного боргу у розмірі 1915791,42грн., пеню у розмірі 89228,64грн, штраф у розмірі 95789,57грн, 3% річних у розмірі 5353,72грн. та судовий збір у розмірі 31592,45грн.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2023 у справі №905/249/23 здійснювати нарахування:

- процентів на користь Приватного підприємства "Деліція" за формулою: С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума основного боргу за наказом, виданим на виконання цього рішення; 3 - 3% річних ; Д - кількість днів прострочення сплати суми основного боргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Співдружність М" за період з 16.02.2023 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу.

Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати суми основного боргу Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Співдружність М", нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Згідно із ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.08.2023.

Суддя Ю.В. Макарова