ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2023 р. Справа№ 920/293/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 29.08.2023 у справі №920/293/23 в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича

на рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023, повний текст якого складений 23.05.2023

у справі № 920/293/23 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича

до Виконавчого комітету Сумської міської ради

про стягнення 1 463 527,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

21.03.2023 позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради про стягнення основного боргу за поставлений за договором про закупівлю товарів за бюджетні кошти № 666/28-22 від 28.12.2022, але неоплачений товар в сумі 1 314 000,00 грн., а також нарахованих за порушення строку виконання обов`язку по його оплаті, 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пені в сумі 122 400,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 19 783,58 грн.

Крім того у позові позивач зазначив, що сума судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи складає 21 952,91 грн. судового збору та 8 000,00 грн. витрат на правничу допомогу за складання та подання позовної заяви.

Відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про закриття провадження у справі, в якій, з посиланням на те, що заявлену до стягнення суму основного боргу ним було сплачено після відкриття провадження у справі, просив суд закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору - примітка суду).

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову в частині 3 % річних, пені та інфляційних втрат заперечив, пославшись на те, що:

- за умовами п. 8.1 спірного договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань по договору, якщо це невиконання є наслідком обставин непереборної сили, таких як дії стихійних лих, пожежа, повінь, землетрус, військові дії, дії органів державної влади, що прямо впливають на виконання сторонами даного договору. При цьому термін виконання договірних зобов`язань буде продовжено на час дії вказаних обставин;

- на сьогодні в Україні згідно указу Президента України № 64/2022 введено військовий стан, а відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними;

- у зв`язку із запровадженням військового стану, відповідно до пп. 4 п. 22 р. VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України своєю постановою від 09.06.2021 № 590 затвердив «Порядок виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану», за приписами п. 19 якого Казначейство та органи Казначейства здійснюють платежі за дорученнями клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка у визначеній черговості;

- на запит відповідача щодо підстав і причин нездійснення платежів за спірним договором в грудні 2022 року та проведення 30.03.2023 оплати платіжних доручень № 158 від 14.02.2023 та № 212 від 16.02.2022, Управління ДКСУ у м. Сумах (лист №02-19-06/434 від 21.04.2023) повідомило, що відповідні оплати здійснювались з дотриманням вимог пункту 19 Порядку №590, тобто згідно встановленої черговості та з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка;

- таким чином, станом на 28.12.2022 та станом на 14.02.2023 на розрахунковому рахунку відповідача були наявні кошти на оплату поставленого позивачем товару, але в умовах воєнного стану органи Казначейства здійснюють оплати рахунків, керуючись Порядком № 590, в якому визначено черговість платежів, з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку. Відповідно до пункту 19 Порядку №590 оплата за поставлений товар за договором № 667/28-22 не входить в обмежений перелік платежів, за якими здійснюються першочергові розрахунки;

- отже, в даному випадку спірна заборгованість виникла з підстав неможливості виконання бюджетного зобов`язання відповідачем через введення в Україні воєнного стану, зокрема через дії органів державної влади у вигляді прийняття Кабінетом Міністрів України обмежуючого акту, який безпосередньо вплинув на виконання відповідачем умов спірного договору, а не в результаті нехтування своїми обов`язками та зобов`язаннями.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 позов задоволений частково, провадження у справі у частині стягнення 1 314 000,00 грн. основного боргу закрито за відсутністю предмету спору, у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пені в сумі 122 400,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 19 783,58 грн. відмовлено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 19 710,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 7 182,65 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції, встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку по оплаті поставленого позивачем за договором про закупівлю товарів за бюджетні кошти № 666/28-22 від 28.12.2022 товару, проте, з огляду на сплату відповідачем суми основного боргу у повному обсязі після звернення позивача до суду з цим позовом, суд першої інстанції провадження у справі у частині стягнення основного боргу в сумі 1 314 000,00 грн. у справі закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягненні 3 % річних, пені та інфляційних втрат суд першої інстанції виходив з того, що:

- у спірному випадку заборгованість виникла з підстав неможливості виконання бюджетного зобов`язання відповідачем через введення в Україні воєнного стану, зокрема через дії органів державної влади у вигляді прийняття Кабінетом Міністрів України обмежуючого акту, який унеможливив виконання відповідачем спірного договору, а не в результаті нехтування своїми обов`язками та зобов`язаннями;

- фактично, відповідачем вчинялись дії щодо перерахування коштів за спірним договором, проте, внаслідок прийняття Порядку №590 йому було відмовлено у проведенні платежів;

- враховуючи те, що відповідач є бюджетною установою, фінансується з бюджету Сумської міської територіальної громади, а розрахунково-касове обслуговування здійснюється виключно через органи казначейства, іншого порядку оплати товарів, робіт та послуг, окрім як через органи казначейства, чинними законодавством не передбачено.

Також, суд першої інстанції встановивши, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість його вимог про стягнення 8 000,00 грн. витрат на правничу допомогу за складання та подання позовної заяви, з огляду на часткову відмову у задоволенні позовних вимог, вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнив частково в сумі 7 182,65 грн..

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Старинський Олег Олександрович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 № 920/293/23 в частині відмови у стягненні 7 344,00 грн. 3% річних, 122 400,00 грн. пені, 19 783,58 грн. інфляційних збитків та прийняти в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції неповно та невірно оцінив обставини щодо можливості відповідача виконати бюджетні зобов`язання через введення в Україні воєнного стану.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- відповідно до умов спірного договору, неналежне повідомлення сторони договору може позбавити іншу сторону права посилатися на форс-мажорні обставини;

- зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тобто, інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023, справу № 920/293/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 у Господарського суду Сумської області витребувано матеріали справи № 920/293/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 920/293/23.

04.07.2023 від Господарського суду Сумської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича на рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23, зупинено дію рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, розгляд апеляційної скарги призначено на 29.08.2023 об 11:00 год.

25.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й в суді першої інстанції, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем було додано клопотання в якому заявник просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке просить забезпечити в приміщенні Господарського суду Сумської області. Вказане клопотання задоволено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023.

29.08.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в якому позивач, з посиланням на зайнятість представника в іншому судовому засіданні, просить відкласти розгляд справи.

Порадившись на місці, колегія суддів не зійшла підстав для задоволення поданого позивачем клопотання з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 29.08.2023 у цій справі уповноваженого представника позивача та зауважує на тому, що позивач не був позбавлений права уповноважити іншого представника або самостійно приймати участь в судовому засіданні.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 29.08.2023 за відсутності уповноваженого представника позивача. Відсутність представника позивача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію позивача викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Станом на 29.08.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - зміні, з наступних підстав.

28.12.2022 позивач (постачальник) та відповідач (покупець) уклали договір про закупівлю товарів за бюджетні кошти №666/28-22 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що постачальник зобов`язується в строки та на умовах цього Договору передати у власність покупця ноутбуки та оптичні маніпулятори «миша» (далі Товар) код за ДК 021:2015 ЄЗС 30210000-4 «Машини для обробки даних (апаратна частина)», а відповідач зобов`язується прийняти Товар й оплатити його вартість відповідно до умов цього договору.

Найменування, кількість, ціна за одиницю та інші характеристики Товару визначені у Специфікації (додаток до Договору), що є невід`ємною частиною даного Договору (п. 1.2).

Згідно з умовами п. 3.1. Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 28.12.2022 до Договору сума Договору становить 1 314 000,00 грн., без ПДВ.

Сторонами підписано Специфікацію (Додаток № 1 до Додаткової угоди №1 від 28.12.2022) де погоджено найменування (комплектність), кількість та ціни товарів, які постачаються за Договором.

У п. 4.3 Договору сторони погодили, що постачальник зобов`язаний передати товар покупцеві згідно з видатковими накладними у строк не пізніше 30.12.2022.

Товар вважається поставленим з моменту підписання сторонами видаткової накладної (п. 4.4 Договору).

Відповідно до п. 3.2. Договору оплата здійснюється за фактично наданий товар згідно з видатковими накладними у безготівковій формі у національній валюті України шляхом перерахування покупцем коштів на рахунок постачальника, зазначений у Договорі, протягом 10 банківських днів після надходження відповідних бюджетних коштів на реєстраційний рахунок покупця.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що ним на виконання умов Договору відповідачу поставлено товар на загальну суму 1 314 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією видаткової накладної № 102 від 28.12.2022, проте відповідач обов`язок щодо оплати вказаного товару не виконав, з огляду на що позивач просив стягнути з відповідача вартість поставленого товару в сумі 1 314 000,00 грн., а також, нараховані за несвоєчасне виконання обов`язку по його оплаті, 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пеню в сумі 122 400,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 19 783,58 грн.

Відповідач заперечив проти стягнення з нього пені, 3 % річних та інфляційних втрат, а також повідомив про сплату основного боргу.

Суд першої інстанції при розгляді позову:

- встановивши, що на станом на дату відкриття провадження у справі (27.03.2023) сума основного боргу, заявлена до стягнення становила 1 314 000,00 грн., проте після відкриття провадження у справі відповідач вказану заборгованість сплатив, що підтверджується платіжними дорученнями № 158 від 14.02.2023 та №212 від 16.02.2023, закрив провадження в частині стягнення основного боргу в сумі 1 314 000,00 грн. відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору;

- встановивши, що: у спірному випадку заборгованість виникла з підстав неможливості виконання бюджетного зобов`язання відповідачем через введення в Україні воєнного стану, зокрема через дії органів державної влади у вигляді прийняття Кабінетом Міністрів України обмежуючого акту, який унеможливив виконання відповідачем Договору, а не в результаті нехтування своїми обов`язками та зобов`язаннями; відповідачем вчинялись дії щодо перерахування коштів за Договором, проте, внаслідок прийняття Порядку №590 йому було відмовлено у проведенні платежів; відповідач є бюджетною установою, фінансується з бюджету Сумської міської територіальної громади, а розрахунково-касове обслуговування здійснюється виключно через органи казначейства, іншого порядку оплати товарів, робіт та послуг, окрім як через органи казначейства, чинними законодавством не передбачено, відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пені в сумі 122 400,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 19 783,58 грн.;

- встановивши, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість його вимог про стягнення 8 000,00 грн. витрат на правничу допомогу за складання та подання позовної заяви, з огляду на часткову відмову у задоволенні позовних вимог задовольнив вказані вимоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 7 182,65 грн.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, тобто позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пені в сумі 122 400,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 19 783,58 грн., а відтак, враховуючи, що рішення в частині закриття провадження щодо в частині стягнення основного боргу в сумі 1 314 000,00 грн. апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині закриття проводження щодо позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 1 314 000,00 грн.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що у випадку встановлення судом апеляційної інстанції правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній апелянтом частині, будуть наявні правові підстави і для зміни рішення в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено вище, відповідно до п. 3.2. Договору оплата здійснюється за фактично наданий товар згідно з видатковими накладними у безготівковій формі у національній валюті України шляхом перерахування покупцем коштів на рахунок постачальника, зазначений у Договорі, протягом 10 банківських днів після надходження відповідних бюджетних коштів на реєстраційний рахунок покупця.

Наданими відповідачем доказами підтверджується, що 27.12.2022 року від Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради на реєстраційний рахунок відповідача надійшли кошти для проведення оплати по Договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Пунктом 6.7 Договору передбачено, що за порушення покупцем строків оплати товару, вказаних у пункті 3.2 цього Договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за яким нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого за Договором товару, позивач відповідно до приписів Договору має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань пеню, а відповідно до положень ст. 625 ЦК України - інфляційні втрати та 3 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

Перевіривши виконані позивачем розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів визнає їх арифметично вірними.

Як встановлено вище, у відзиві на позов відповідач проти задоволення позову в частині 3 % річних, пені та інфляційних втрат заперечив, пославшись на те, що:

- за умовами п. 8.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань по договору, якщо це невиконання є наслідком обставин непереборної сили, таких як дії стихійних лих, пожежа, повінь, землетрус, військові дії, дії органів державної влади, що прямо впливають на виконання сторонами даного договору. При цьому термін виконання договірних зобов`язань буде продовжено на час дії вказаних обставин;

- на сьогодні в Україні згідно указу Президента України № 64/2022 введено військовий стан, а відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними;

- у зв`язку із запровадженням військового стану, відповідно до пп. 4 п. 22 р. VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України своєю постановою від 09.06.2021 № 590 затвердив «Порядок виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану», за приписами п. 19 якого Казначейство та органи Казначейства здійснюють платежі за дорученнями клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка у визначеній черговості;

- на запит відповідача щодо підстав і причин нездійснення платежів за спірним договором в грудні 2022 року та проведення 30.03.2023 оплати платіжних доручень № 158 від 14.02.2023 та № 212 від 16.02.2022, Управління ДКСУ у м. Сумах (лист №02-19-06/434 від 21.04.2023) повідомило, що відповідні оплати здійснювались з дотриманням вимог пункту 19 Порядку №590, тобто згідно встановленої черговості та з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка;

- таким чином, станом на 28.12.2023 та станом на 14.02.2023 на розрахунковому рахунку відповідача були наявні кошти на оплату поставленого позивачем товару, але в умовах воєнного стану органи Казначейства здійснюють оплати рахунків, керуючись Порядком № 590, в якому визначено черговість платежів, з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку. Відповідно до пункту 19 Порядку №590 оплата за поставлений товар за договором № 667/28-22 не входить в обмежений перелік платежів, за якими здійснюються першочергові розрахунки;

- отже, в даному випадку спірна заборгованості виникла з підстав неможливості виконання бюджетного зобов`язання відповідачем через введення в Україні воєнного стану, зокрема через дії органів державної влади у вигляді прийняття Кабінетом Міністрів України обмежуючого акту, який безпосередньо вплинув на виконання відповідачем умов спірного договору, а не в результаті нехтування своїми обов`язками та зобов`язаннями.

Наведені вище обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Суд першої інстанції визнав вказані доводи обґрунтованими, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У розділі 8 Договору «Обставини непереборної сили» сторони погодили, що:

- сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань по договору, якщо це невиконання є наслідком обставин непереборної сили, таких як дії стихійних лих, пожежа, повінь, землетрус, військові дії, дії органів державної влади, що прямо впливають на виконання сторонами даного договору. При цьому термін виконання договірних зобов`язань буде продовжено на час дії вказаних обставин (п. 8.1 );

- термін дії обставин, зазначених у пункті 8.1 даного договору, підтверджується компетентним органом в Україні (п. 8.2);

- у разі коли дія зазначених обставин триває більш як 60 (шістдесят) календарних днів кожна із сторін має право розірвати цей договір і не несе відповідальності за таке розірвання за умови, що вона повідомить про це іншу сторону не пізніше, як за 20 (двадцять) календарних днів до розірвання. У цьому разі сторони проводять відповідні взаєморозрахунки (п. 8.3);

- сторона, яка не в змозі виконати свої договірні зобов`язання, повинна негайно, але не пізніше 20 (двадцяти) календарних днів з початку/закінчення дії цих обставин, повідомити в письмовій формі іншу сторону про початок та закінчення вищевказаних обставин. Несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє відповідну сторону прав на звільнення від виконання договірних зобов`язань з причини дії вищевказаних обставин (п. 8.4).

Отже, виходячи з умов Договору, у випадку настання обставин непереборної сили, які заважають стороні виконати прийняті на себе зобов`язання, строк виконання таких зобов`язань продовжується на час дії вказаних обставин.

Водночас слід зазначити і про те, що за погодженими сторонами у Договорі умовами, які в силу приписів ст. 629 ЦК України є обов`язковими для сторін, термін дії обставин непереборної сили підтверджується компетентним органом в Україні, а сторона, яка не в змозі виконати свої договірні зобов`язання, повинна негайно, але не пізніше 20 (двадцяти) календарних днів з початку/закінчення дії цих обставин, повідомити в письмовій формі іншу сторону про початок та закінчення вищевказаних обставин, а несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє відповідну сторону прав на звільнення від виконання договірних зобов`язань з причини дії вищевказаних обставин.

Отже, Договором для учасників спірних правовідносин були передбачені відповідні умови застосування наслідків дії форс-мажорних обставин, зокрема і те, що сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом двадцяти календарних днів з дня їх виникнення надати підтвердні документи щодо їх настання відповідно до законодавства, в свою чергу неналежне повідомлення сторони договору може позбавити права іншу сторону посилатися на форс-мажорні обставини.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом..

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору, так як вказаний лист не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати отриманого за Договором товару.

Слід зазначити і про те, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про початок форс-мажорних обставин.

Водночас виходячи з умов Договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності.

Схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 23.03.2023 у справі № 920/505/22.

Слід зазначити і про те, що аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

Колегія суддів зауважує і на наступному.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пені в сумі 122 400,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 19 783,58 грн. підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині, яким вказані позовні вимоги задовольняються у повному обсязі за розрахунками позивача.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 ГПК України).

З огляду на зміну розміру задоволених позовних вимог перерозподілу підлягають і витрати позивача по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Враховуючи те, що сума основного боргу сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі та задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, витрати зі сплати судового збору в розмірі 21 952,91 грн. покладаються на відповідача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає про наступне.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, за змістом положень ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

З матеріалів справи слідує, що у позові позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи, зазначивши, що вказані витрати складаються із витрат на сплату судового збору в сумі 21 952,91 грн. та витрат на професійну правничу допомогу за складання та подання позовної заяви в сумі 8 000,00 грн. та додав докази понесення таких витрат, а саме належним чином засвідчені копії укладеного з адвокатом Огорілко Юрієм Миколайовичем договору про надання правової допомоги від 17.03.2023 та додатку №1 до вказаного договору, а також товарний чек №42 від 17.03.2023 на суму 8 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Наявними у матеріалах справи документами підтверджено наступне.

17.03.2023 позивач (клієнт) та адвокат Огорілко Юрій Миколайович (адвокат) уклали договір про надання правової допомоги, в п. 1.1 якого погодили, що адвокат зобов`язується надавати правову допомогу клієнту на умовах, та у порядку, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити таку правову допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах та у порядку, передбачених договором.

Згідно з п. 1.2 договору про надання правової допомоги у розумінні договору правова допомога надається адвокатом клієнту: підготування та подання позовних заяви про стягнення коштів за п`ятьма договорами, у тому числі і Договором.

Відповідно до п. 2.2 договору про надання правової допомоги за погодженням сторін договору розмір гонорару за виконання умов договору визначено у додатку 1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

Сторони у п. 1 Додатку №1 до договору про надання правової допомоги погодили, що за виконання умов договору клієнт сплачує адвокату на умовах та у порядку, визначених договором, гонорар у розмірі 40 000,00 грн. По 8 000,00 грн. за надання правової допомоги за кожним договором, передбаченим п. 1.2 договору.

Грошові кошти в сумі 8 000,00 грн. були позивачем сплачені адвокату, що підтверджується товарним чеком №42 від 17.03.2023 на суму 8 000,00 грн.

Факт надання правової допомоги, а саме підготування та подання позовної заяви підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокатом послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідач проти розміру витрат позивача на правову допомогу не заперечив як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що виходячи із загальних засад господарського законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, врахувуючи всі аспекти та складність справи, заявлені позивачем витрати на правову допомогу відповідають встановленим критеріям та є підтвердженими.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 4 ст. 129 ГПК України та те, що огляду на зміну розміру задоволених позовних вимог перерозподілу підлягають і витрати позивача на професійну правничу допомогу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 7 344,00 грн., пені в сумі 122 400,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 19 783,58 грн. з прийняттям в цій частині нового рішення, яким вказані вимоги задовольняються у повному обсязі, а також зміні в частині розподілу судових витрат, в решті рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 залишається без змін.

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича задовольняється у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича на рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 в такій редакції:

« 1. Позов Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича до Виконавчого комітету Сумської міської ради про стягнення 1 463 527,58 грн. задовольнити частково.

2. Провадження у справі у частині стягнення 1 314 000,00 грн основного боргу закрити за відсутністю предмету спору.

3. В іншій частині позов задовольнити.

4. Стягнути з Виконавчого комітету Сумської міської ради (майдан Незалежності, буд. 2, м. Суми, 40000, ) на користь Фізичної особи підприємця Старинського Олега Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 3 % річних в сумі 7 344 (сім тисяч триста сорок чотири) грн. 00 коп., пеню в сумі 122 400 (сто двадцять дві тисячі чотириста) грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 19 783 (дев`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят три) грн. 58 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 21 952 (двадцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 91 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

5. Видати Фізичній особі підприємцю Старинському Олегу Олександровичу наказ після набрання рішенням суду законної сили.»

4. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 22.05.2023 у справі № 920/293/23 в частині, яка не була змінена цією постановою.

5. Стягнути з Виконавчого комітету Сумської міської ради (майдан Незалежності, буд. 2, м. Суми, 40000, ) на користь Фізичної особи підприємця Старинського Олега Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 4 036 (чотири тисячі тридцять шість) грн.

6. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Сумської області.

7. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/293/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 29.08.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров