ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2023 р. Справа №914/127/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.,

секретар судового засідання Гілевич С.

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» б/н від 01.08.2022

на рішення Господарського Львівської області від 30.06.2022 (повний текст рішення складено 13.07.2022, головуючий суддя Петрашко М.М.,)

та на додаткове рішення Господарського Львівської області від 14.07.2022 (повний текст додаткового рішення складено 25.07.2022)

у справі №914/127/

за позовом ОСОБА_1 , м. Львів

до відповідача Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м. Київ

про стягнення збитків в розмірі 3320191,28 грн,

за участю представників:

від позивача Посікіра Р.Р.

від відповідача Іверук Н.О.

15 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - банк) (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13.04.2,28 грн. збитків, що визначаються різницею між вартістю об`єкта нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 1), визначеної станом на 25.03.2016, та заборгованістю позивача перед відповідачем за рамковою угодою та договором про надання траншу, яка станом на 25.03.2016 становила 4798180,72 грн.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач, з покликанням на статті 3, 11, 13, 14, 16, 22, 509 Цивільного кодексу України, зазначає про заниження банком ринкової вартості предмета іпотеки на момент набуття нерухомості у власність, тоді як, надіслана банком письмова вимога не містить відомостей щодо вартості предмета іпотеки.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь позивача стягнуто 3320191,28 грн.

Задовільняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами за своїм змістом є кондикційними, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків). При цьому, вважає, що кошти в сумі 3320191,28 грн. заявлені до стягнення поза межами договірних правовідносин, а саме кредитних договорів та договору іпотеки, тому заявлені до стягнення кошти слід розглядати як приріст майна у набувача без достатніх правових підстав, що визначені як різниця між вартістю об`єкта нерухомого майна нежитлових приміщень та заборгованістю позивача перед відповідачем за договорами, які відповідач фактично зберіг у себе без достатньої правової підстави за рахунок позивача.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 14.07.2022 у даній справі заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено; з банку на користь ОСОБА_1 стягнуто 50000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з ухваленими судовими рішеннями, банк оскаржив такі в апеляційному порядку.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі №914/127/20 скасовано; прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ «ПроКедит Банк» на користь позивача 3320191,28грн. збитків відмовлено; додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.07.2022 у даній справі скасовано та в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування 50000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Західний апеляційний господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, не прийняв висновок експерта, складений за результатами оціночно-будівельної експертизи, як доказ про ринкову вартість нежитлового приміщення станом на 25.03.2016, покликаючись на складність ретроспективного дослідження, що полягає у практичній неможливості зробити повний моніторинг ринку на минулу дату. Апеляційний суд також зазначив, що звернення банком стягнення на предмет іпотеки та визначення його вартості не може розглядатися як винні дії з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є наслідком невиконання договірних зобов`язань позивача перед банком; звернення стягнення на предмет іпотеки не було оскаржено позивачем; визначення банком вартості предмета іпотеки у сумі 3099500,00 грн. вже було предметом розгляду у справі № 910/15177/18, де рішенням суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до банку про стягнення коштів.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначив, що в цій справі право власності на предмет іпотеки (що є еквівалентом грошових коштів, які заявленi до стягнення позивачем) було набуто банком безпосередньо на підставі договору іпотеки та положень статті 37 Закону України «Про іпотеку», що виключає можливість застосування глави 83 ЦК України до спірних правовідносин. Збитки, заявлені позивачем до стягнення, обґрунтовано порушенням договірних зобов`язань відповідачем, оскільки у вимозі банку, що направлялася відповідачем як кредитором позивачу як боржникові, не було зазначено ціни предмета іпотеки, що в сукупності, виключає застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, яку помилково застосував місцевий господарський суд.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаною постановою Західного апеляційного господарського суду, оскаржив таку в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 25.04.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 скасовано, а справу за № 914/127/20 передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

Скасовуючи вказану постанову суду від 14.12.2022, Верховний Суд зазначив, що покликання суду апеляційної інстанції на те, що складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату вже практично неможливо не може вважатися належним обґрунтуванням відхилення проведеної у цій справі оціночно-будівельної експертизи і тим більше відмови у позові, без посилання на відповідні обставини справи і наявні в матеріалах справи докази, що не свідчить про повне і всебічне дослідження обставин справи, встановлення яких необхідне для правильного вирішення спору, що є самостійною і достатньою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції і направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Крім цього, направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції наголосив, що застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданих ними, на обґрунтування своїх вимог та заперечень, доказів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023 справу за № 914/127/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючої судді Орищин Г.В., суддів Галушко Н.А. та Желіка М.Б.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» призначено до розгляду в судовому засіданні.

Відповідач 05.06.2023 через електронну пошту суду апеляційної інстанції подав письмові пояснення, з врахуванням позиції Верховного Суду, наведеної в постанові від 25.04.2023 у даній справі.

Позивач 08.06.2023 також подав суду свої пояснення, в яких навів узагальнений виклад поданих раніше пояснень та з врахуванням доводів і позиції суду касаційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції в судових засіданнях неодноразово оголошувалась перерва, що має своє відображення у протокольних ухвалах.

В дане судове засідання прибули представники обох сторін, які підтримали свої доводи, міркування та заперечення, висловлені у попередніх судових засіданнях; до завершення судових дебатів представниками сторін оголошено заяви про відшкодування судових витрат, докази на підтвердження понесення яких будуть подані суду в порядку, визначеному ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, приймаючи до уваги вказівки, надані Верховним Судом, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2014 між фізичною особою-підприємцем Блищаком Назарієм Богдановичем (позичальник) та банком (кредитор) укладено рамкову угоду № FW302.905, за умовами якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів, умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

03 березня 2014 між ОСОБА_1 (позичальник) та банком (кредитор) було укладено рамкову угоду № FW302.906, за умовами якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Відповідно до розділу 1 рамкових угод від 03.03.2014 № FW302.905 та № FW302.906 «Визначення термінів» кредитні договори - це усі договори про надання кредиту, які укладені та/або будуть укладені у майбутньому на підставі угоди як її невід`ємні частини, з врахуванням усіх діючих та майбутніх змін та доповнень до них.

Цього ж дня, 03.03.2014 між ФОП Блищаком Н. Б. (позичальник) та банком (кредитор) було укладено договір про надання траншу за № 302.44258/FW302.905, за умовами якого, кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди від 03.03.2014 № FW302.905 та цього договору зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених рамковою угодою та цим договором.

Умови, на яких надавався кредит, передбачені пунктом 2 договору про надання траншу. Загальні умови та порядок надання кредиту передбачено розділом 3 рамкової угоди від 03.03.2014 № FW302.905. Погашення грошових зобов`язань передбачено у розділі 7 рамкової угоди від 03.03.2014 № FW302.905. Відповідальність за порушення зобов`язань викладено у розділі 10 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905.

В забезпечення виконання зобов`язань за рамковими угодами від 03.03.2014 № FW302.905, № FW302.906 та за договором про надання траншу від 03.03.2014 № 302.44258/FW302.905 між громадянином Блищаком Н.Б. (іпотекодавець) та банком (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки від 03.03.2014 за №296091-ІД1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований у реєстрі за №885, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нежитлове приміщення першого поверху від 9 "а" - 1 по 9 "а" - 7, позначене в поверхневому плані літерою "А-3", загальною площею 83,1 м2, реєстраційний номер 1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 2.2. та 2.3. договору іпотеки від 03.03.2014 за № 296091-ІД1, заставна вартість переданого в іпотеку майна становить 1851760,00 грн., яка встановлена станом на дату укладення договору та визначена за погодженням сторін на підставі акта оцінки від 03.03.2014р. Сторони погодилися, що протягом дії договору заставна вартість може бути змінена, про що складається новий акт оцінки, де визначається та відображається нова заставна вартість предмета іпотеки.

У пп.7.1.1. п.7.1. договору іпотеки від 03.03.2014 № 296091-ІД1 сторони погодили, що іпотекодержатель, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки, вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, що випливають з умов рамкової угоди від 03.03.2014 за №FW302.905, договору про надання траншу від 03.03.2014 за № 302.44258/FW302.905, виконання яких забезпечено договором іпотеки від 03.03.2014 за № 296091-ІД1, банк скерував ОСОБА_1 вимогу від 12.02.2016 за вих. № 44/16, зі змісту якої вбачається, що банк, на підставі статті 35 Закону України «Про іпотеку», вимагав у ОСОБА_1 повного погашення заборгованості за умовами рамкової угоди та договору про надання траншу в загальній сумі 4798180,72грн; у випадку непогашення заборгованості, банк повідомив ОСОБА_1 про те, що він буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.03.2016 (індексний номер 28932870) приватний нотаріус Юрченко Василь Васильович зареєстрував право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за новим власником - банком, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна станом на 06.04.2016 (номер інформаційної довідки 56778513).

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач проти такого способу виконання зобов`язання не заперечив, рішення про реєстрацію права власності не оскаржував.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 31.03.2016 за № ПКБ-38-16, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська оціночна компанія» на замовлення банку, предмет іпотеки оцінено на суму 3099500,00 грн.

З огляду на те, що загальний розмір заборгованості за кредитом відповідно до вимоги від 12.02.2016 за вих. № 44/16 складав 4798180,72 грн., а вартість предмета іпотеки за звітом про оцінку вартості майна від 31.03.2016. № ПКБ-38-16 оцінено на суму 3099500,00 грн., банк подав позов до ФОП Блищака Н. Б. (позичальника) про стягнення залишку непокритої предметом іпотеки заборгованості, заборгованості за відсотками, процентами через неправомірне користування кредитом, а також нарахованої пені.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 у справі № 914/1321/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016, у задоволенні позову відмовлено, оскільки іпотекодержатель (позивач) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки до подання позову у справі №914/1321/16.

Господарський суд Львівської області у рішенні від 26.07.2016 у справі № 914/1321/16 зазначив, що після звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб як набуття права власності на предмет іпотеки, кредитні відносини між позивачем та відповідачем припинилися, з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На переконання позивача, банк занизив дійсну ринкову вартість предмета іпотеки станом на дату набуття у власність нерухомості, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 в листопаді 2018 року до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з банку грошових коштів у сумі 3114568,15 грн, що перевищує 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з банку 3114568,15 грн, що становить перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відмовлено. Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд зазначив, що сторони договору зобов`язані дотримуватись обумовлених ними в договорі умов та не порушувати їх, зокрема, і щодо порядку набуття у власність в позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки, який передбачає обов`язковість проведення оцінки предмета іпотеки і у разі оформлення іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, тому іпотекодержатель в разі набуття права власності в договірний спосіб, повинен був реалізувати своє право, оформивши на себе право власності на предмет іпотеки у спосіб, обумовлений сторонами в договорі, та визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено обов`язкове проведення оцінки предмета іпотеки та погодження сторонами вартості, у разі договірного задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності за ним на предмет іпотеки. Натомість, відповідач набув у власність предмет іпотеки за вартістю, яка була визначена на підставі звіту про оцінку вартості майна від 31.03.2016 № ПКБ-38-16, який був визнаний судом неправомірним, а інших належних та допустимих доказів проведення оцінки вартості майна станом на час набуття предмета іпотеки у власність, суду не було надано.

Разом з тим, вказаним рішенням суду від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 встановлено неналежність та недопустимість, як доказу у справі, долученого ОСОБА_1 висновку від 13.07.2018 № 10-18Д оціночно-будівельного дослідження, здійсненого за заявою громадянина ОСОБА_1 , на підтвердження вартості предмета іпотеки. Водночас, суд зазначив, що наслідком не виконання зобов`язань за договором може бути в тому числі стягнення збитків.

Зважаючи на те, що рішенням суду у справі №910/15177/18 встановлено, що висновок від 13.07.2018 №10-18Д оціночно-будівельного дослідження є неналежним та недопустимим доказом в підтвердження вартості предмета іпотеки, позивач у позовній заяві у даній справі №914/127/20 просив призначити оціночно-будівельну експертизу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 для визначення вартості нерухомого майна методом проведення ретроспективного оцінювання станом на 25.03.2016р. (дату набуття нерухомого майна у власність).

За клопотанням позивача, місцевим господарським судом було призначено у справі оціночно-будівельну експертизу.

Відповідно до висновку експерта від 26.02.2021р. за №4383, наданого за результатами судової оціночно-будівельної експертизи у даній справі №914/127/20, ринкова вартість нежитлового приміщення станом на 25.03.2016 могла становити 8118372,00 грн.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області із заявою про уточнення позовних вимог від 13.04.2021, за змістом якої просив стягнути з банку збитки в сумі 3320191,28 грн, що становить різницю між вартістю об`єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 1), яка станом на 25.03.2016 становила 8118372,00 грн, та заборгованістю позивача перед відповідачем за кредитними договорами, що станом на 25.03.2016 складала 4798180,72 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вказує, що висновок експерта має ймовірний характер, а тому не може слугувати належним доказом для обґрунтування вартості спірного приміщення. Серед іншого, відповідач також зазначив, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду. На переконання відповідача, строк позовної давності для звернення позивача з вимогою про стягнення збитків закінчився 25.03.2019, натомість ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення збитків в січні 2020.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про відшкодування збитків на підставі статті 22 ЦК України, спричинених відповідачем, який порушив процедуру набуття права власності нерухомого майна в позасудовому порядку, а саме не зробив оцінку вартості майна на момент набуття.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2016 приватним нотаріусом Юрченком В. В. прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Львів, проїзд крива Липа, 9 , індексний номер 28932870, а підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки № 296091-ІД1, серія та номер: 885, виданий 03.03.2014.

Відповідно до ч. 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Аналогічні положення містяться у пункті 7.1 договору іпотеки, за змістом якого сторони домовились, що іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем усіх, передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодавцем будь-яких додаткових дій чи документів. Іпотекодержатель вправі самостійно визначити суб`єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги іпотекодавця зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки буде зареєстроване в установленому законом порядку. Якщо іпотекодержатель має намір реалізувати предмет іпотеки, то вказаний строк обчислюється з моменту отримання іпотеко держателем повної суми коштів від реалізації предмета іпотеки.

Отже, у даній справі право власності на предмет іпотеки (що є еквівалентом грошових коштів, які заявленi до стягнення позивачем) було набуто банком безпосередньо на підставі договору іпотеки та положень статті 37 Закону України «Про іпотеку», що виключає можливість застосування глави 83 ЦК України до спірних правовідносин, з чим погодився й Верховний Суд у своїй постанові від 25.04.2023. Позивач проти такого способу виконання зобов`язання, як задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не заперечив. Однак, позивач вважає, що банком було набуто право власності на предмет іпотеки за заниженою його вартістю.

Отже, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до звіту про оцінку майна №ПКБ-38-16 від 31.03.2016р., складеного ТОВ «Українська оціночна компанія» на замовлення АТ «ПроКредит Банк», предмет іпотеки було оцінено на суму 3099500,00 грн., проте, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 у справі №914/1321/16 встановлено, що жодної оцінки предмету іпотеки станом на 25.03.2016 не проводилось, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні. Зі звіту про оцінку майна №ПКБ-38-16 від 31.03.2016 вбачається, що такий складений ТОВ «Українська оціночна компанія», яка знаходиться у м. Київ, і, що така оцінка проведена без огляду предмету іпотеки, відтак, оцінка майна є неналежною у зв`язку з чим не може братися до уваги для вирішення даної справи.

Водночас, станом на дату набуття банком права власності на нерухоме майно, звіт про оцінку вартості нерухомого майна був відсутній, тобто іпотекодержатель (банк), всупереч статті 37 Закону України «Про іпотеку», станом на дату набуття предмету іпотеки у власність не вжив заходів для проведення оцінки майна, що в свою чергу також свідчить про те, що цей звіт не може братися до уваги для вирішення даної справи.

Зважаючи на вказані обставини, судом було призначено судову оціночно-будівельну експертизу у даній справі, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інститут судових експертиз та винесено на вирішення судового експерта наступне питання:

- яка ринкова вартість об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення з реєстраційним номером 1 загальною площею 83,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, проїзд Крива Липа, 9 , станом на момент набуття АТ «ПроКредит Банк» права власності на цей об`єкт (25.03.2016р.)?

09 березня 2021 на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи від 26.02.2021 за №4383, в якому зазначено, що ринкова вартість нежитлового приміщення за адресою: місто Львів, проїзд Крива Липа, будинок 9 станом на 25.03.2016, з заокругленням до цілого, могла становити 8118372,00 грн.

У висновку від 26.02.2021 за №4383 вказано, що при наданні заключної частини висновку експертом враховувалася особливість даного дослідження по визначенні вартості об`єкта оцінки на минулий період (ретроспективна оцінка), тобто оцінювання проводилось на дату, яка є віддаленою в минуле від дати проведення оцінки.

Як зазначено у висновку, складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату практично вже неможливо. Однак, у висновку експерта вказано, що 22.01.2021 року експерт прибув до місця розташування об`єкту дослідження, проте доступ до об`єкта забезпечено не було, тому лише ззовні оглянуто будівлю, в якій розташований об`єкт оцінки, та приміщення вікна-вітрини і скляні двері, яких виходять на фасад будинку.

Експерт вказав, що при зовнішньому огляді приміщень вікна-вітрини та скляні двері, яких виходять на фасад будинку встановлено, що приміщення не використовуються. Водночас експерт зазначив, що при дослідженні матеріалів справи встановлено, що у приміщеннях в період з 31.03.2016 року (том 1 арк. 103-134) по 13.07.2018року (том 1 арк. 58-76) проведено внутрішньо-оздоблювальні ремонтні роботи. Таким чином, як вказав експерт, можна стверджувати, що технічний стан приміщень станом на час огляду відрізняється від технічного стану на дату оцінки, тобто повторне проведення огляду є недоцільним. Тому, технічний стан приміщень на дату оцінки приймається виходячи з наданих на дослідження матеріалів справи.

З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що оцінка майна є ретроспективною, і що судовим експертом встановлено, що у приміщеннях в період з 31.03.2016 року по 13.07.2018 року проведено внутрішньо-оздоблювальні ремонтні роботи, отже, відповідно, технічний стан приміщень станом на час огляду відрізняється від технічного стану на дату оцінки, беручи до уваги те, що експерт оглядав об`єкт дослідження, а відтак, на думку суду, судовим експертом дотримано вимоги пунктів 50, 51 Національного стандарту № 1 щодо ознайомлення з об`єктом оцінки.

У пункті 3 Національного стандарту № 1 визначено поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах у значенні, встановленому цим Стандартом, зокрема:

Вартість - еквівалент цінності об`єкта оцінки, виражений у ймовірній сумі грошей;

Ймовірна сума грошей - найбільша сума грошей, яку може отримати продавець та може погодитися сплатити покупець;

Ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

З наведеного вище випливає, як зазначає судовий експерт, що вжите у висновку судової оціночно-будівельної експертизи словосполучення «могла становити» для визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, відповідає поняттю ринкової вартості, встановленому в Національному стандарті №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та дає відповідь на поставлене в ухвалі питання.

З огляду на викладене, дослідивши висновок експерта, беручи до уваги обраний експертом методичний підхід визначення вартості об`єкта нерухомості, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відхилення вказаного висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи №4383 від 26.02.2021р.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, у тому числі, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Cтягнення збитків вимагає наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Як вже було вказано, рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/15177/18 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з банку коштів, що становлять 90 % перевищення вартості предмета іпотеки відмовлено. Однак, така відмова була зумовлена не відсутністю порушеного права, а встановленими судом обставинами, зокрема тим, що іпотекодержателем порушено норму ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умови договору, які визначають порядок набуття предмета іпотеки у власність, що унеможливлює застосування приписів ч. 3 ст. 37 вказаного Закону. При цьому, в рішенні Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 зазначено, що наслідком неправомірних дій іпотекодержателя є, згідно чинного законодавства, стягнення збитків (том 1 а.с. 84).

Протиправна винна поведінка відповідача, наслідком якої стало заподіяння позивачу збитків, полягає в тому, що внаслідок дій ПАТ «ПроКредит Банк» майно вибуло з власності ОСОБА_1 у спосіб, що суперечить вимогам договору та чинного законодавства (реєстрації права власності на нерухоме майно без попередньо проведеної оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності), що встановлено рішенням суду, відтак, поза його волею. Крім того, після набуття іпотекодержателем права власності на об`єкт іпотеки з порушенням порядку, позивач був позбавлений можливості отримати 90 відсотків перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Під прямими збитками у цьому позові розуміється поточна вартість витрат на відшкодування ринкової вартості об`єкта оцінки без врахування неотриманих майбутніх вигод за мінусом всієї суми заборгованості за кредитним договором, що існувала на момент звернення АТ «ПроКредит Банк» про стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, а саме: 8118372,00грн - 4798180.72грн = 3320191.28грн, про що, зокрема, зазначено в заяві позивача про уточнення позовних вимог від 13.04.2021 (том II а.с. 240). При цьому, ринкова вартість майна визначена позивачем на основі висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи від 26.02.2021 за № 4383.

Таким чином, врахувавши вказівки Верховного Суду, наведені у постанові від 25.04.2023 та встановлені судом обставини, судова колегія дійшла висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3320191,28 грн. збитків є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи та не спростована відповідачем.

Досліджуючи питання позовної давності, колегія суддів вважає за доцільне зазначити наступне:

Позовна давність, у відповідності до ч.1 ст. 256 ЦК України, - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки на його думку строк позовної давності для звернення позивачем з вимогою про стягнення збитків закінчився 25.03.2019, тоді як позивач звернувся до суду в січні 2020.

Відповідно до статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно із статтею 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, відповідно до пункту 7.1.1. договору іпотеки №296091-ІД1 від 03.03.2014р., іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги іпотекодавця зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя буде зареєстроване в установленому законом порядку.

При цьому, як встановлено судом, право власності на предмет іпотеки зареєстроване за відповідачем 25.03.2016.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.12.2017 позивачем було направлено відповідачу вимогу про виконання іпотечного договору в частині сплати суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром вимог Акціонерного товариства «ПроКредит Банк». Вимогу про виконання іпотечного договору (відправлення № 636) було вручено відповідачу згідно відомостей оператора поштового зв`язку 04.01.2018. Таким чином, перебіг позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, почався не з моменту набуття (реєстрації) відповідачем права власності на предмет іпотеки, а з моменту невиконання ПАТ «ПроКредит Банк» вимоги ОСОБА_1 про перерахунок у 30-деннний строк з дня отримання претензії суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, тобто з 04.02.2018. Таким чином, позивач не пропустив позовну давність для звернення до суду з даним позовом.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зазначити, що Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» № 540-IX від 30.03.2020 були внесені зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, Прикінцеві та перехідні положення такого було доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Переглядаючи додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.07.2022, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування такого, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи вбачається, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу наведено позивачем у позовній заяві та складається із сум, що вказані в договорі про надання правової допомоги №27-09/19 від 27.09.2019р. На підтвердження понесених позивачем судових витрат в розмірі 50000,00 грн. останнім подано суду копію договору про надання професійної правничої допомоги №27-09/19 від 27.09.2019р.; копію додаткового договору №1 від 01.06.2022р. до договору про надання професійної правничої допомоги №27-09/19 від 27.09.2019р.; копія акта прийому-передачі наданих послуг від 01.07.2022р. до договору №27-09/19 від 27.09.2019р.; копію квитанції про оплату від 04.07.2022р.; копію договору про надання правової допомоги №1503/22 від 15.03.2022р.;копія акта наданої правової допомоги від 01.07.2022р.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому рахунку належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2); для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).

Частини 5-6 статті 126 ГПК України встановлюють, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

01.07.2022р. між сторонами підписано акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги №27-09/19 від 27.09.2019р., відповідно до якого бюро надало клієнту такі послуги:

- 01.12.2019р. консультація клієнта перед поданням позовної заяви;

- 10.12.2019р. підготовка та написання позовної заяви у справі №914/127/20, підготовка додатків;

- 15.01.2020р. подання позову;

- 12.04.2021р. підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи;

- 13.04.2021р. про ознайомлення з матеріалами справи;

- 13.04.2021р. підготовка та подання заяви про передачу справи за підсудністю;

- 13.04.2021р. підготовка та подання заяви про уточнення позовних вимог.

- участь у 8 судових засіданнях в Господарському суді Львівської області та Господарському суді міста Києва.

Відповідно до квитанції №Н281582 від 04.07.2022р. Блищак Н.Б. перерахував адвокатському бюро Романа Посікіри 50000,00 грн.

Положеннями ст. 128 ГПК України іншій стороні надано право заперечувати проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу та на сторону, яка заявляє про неспівмірність вказаних витрат, покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату послуг адвоката.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач проти задоволення заяви позивача заперечив з підстав, що наведені у запереченні. Крім того, представник відповідача просив залишити заяву позивача без розгляду у зв`язку із пропуском встановленого строку для подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, а у випадку поновлення такого строку просив зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, з підстав, що наведені у заяві.

Як зазначено в постановах Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, для включення всієї суми гонорару до відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації також має бути обґрунтовано, що такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Отже, виходячи із системного аналізу наведених положень законодавства, беручи до уваги складність даної справи, предмет позову, характер спору та обсяг опрацьованого матеріалу для підготовки позивачем письмових пояснень, значення справи для сторін та заперечення позивача щодо розподілу витрат на професійну-правничу допомогу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що розмір гонорару сплаченого позивачем в сумі 50000,00 грн. Адвокатському Бюро Романа Посікіри, відповідає критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, відтак суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про задоволення заяви про відшкодування судових витрат

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції, як таких, що ухвалені відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/127/20 та додаткове рішення від 14.07.2022 у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 29.08.2023.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік