РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.08.2023Справа № 910/21766/21

За позовомДепартаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
доФізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаКомунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
проусунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Онищенко Т.О.
від відповідача:не з`явився
від третьої особи:Левківська О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - «Департамент») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича (надалі - «Підприємець») про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач користується нерухомим майном (нежитловими приміщеннями) загальною площею 126,7 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Озерна, 18-Б без достатніх правових підстав та ухиляється від повернення такого майна у зв`язку з закінченням строку дії договору оренди №2580 від 27.12.2017, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача із займаних приміщень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (надалі - «Підприємство») в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, призначено у справі підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 16.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.03.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2022 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 08.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2022 зупинено провадження у даній справі до припинення перебування Підприємця на військовій службі у лавах Збройних Сил України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 поновлено провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 16.08.2023.

Представник позивача в судове засідання з`явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 03.08.2023 направлялася судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місця проживання відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, 15.08.2023 конверт з ухвалою суду було повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду від 03.08.2023.

Представник третьої особи в судове засідання з`явилася, надала пояснення по справі, позовні вимоги підтримала.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 16.08.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 між Департаментом (орендодавець), Підприємцем (орендар) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (підприємство-балансоутримувач) було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580 (надалі - «Договір»), за умовами якого Департамент на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 02.11.2017 №68 передав, а Підприємець прийняв в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Озерна, будинок 18, літера Б, для розміщення пункту доочищення та продажу питної води.

Відповідно до пункту 2.1 Договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 126,7 кв.м на першому та другому поверхах (прибудова теплового пункту), згідно з викопіюванням з поверхового плану, що складає невід`ємну частину цього правочину.

Вартість об`єкта згідно із затвердженим висновком про вартість майна станом на 31.10.2017 становила 2 595 240,00 грн. з ПДВ (пункт 2.2 Договору).

Згідно з пунктом 3.1 Договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 та згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього правочину (додаток 1) і становить без ПДВ: 42,67 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку (листопад 2017 року) - 5 406,75 грн. Крім того, орендар відшкодовує ПАТ «Київенерго» щомісячно витрати, які пов`язані з платою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди, у розмірі 2 460,92 грн. на місяць без ПДВ. Розмір відшкодування витрат, які пов`язані зі сплатою податку за користування земельною ділянкою, змінюється з вимогою ПАТ «Київенерго» в односторонньому порядку у випадку зміни розмірів цього податку згідно з чинним законодавством України, про що орендарю повідомляється письмово.

Цей правочин є укладеним з моменту підписання його сторонами з 27.12.2017 до 25.12.2020 (пункт 9.1 Договору).

Відповідно до умов Договору та акта приймання-передачі від 25.01.2018 позивачу було передано в орендне користування спірний об`єкт оренди загальною площею 126,7 кв.м.

31.01.2020 між Департаментом, Підприємцем та Підприємством, у зв`язку з припиненням угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та ПАТ «Київенерго» було укладено договір №1 про внесення змін до Договору.

Відповідно до умов пункту 1.1 в преамбулі, розділах вказаного договору оренди слова: «Публічне акціонерне товариство «Київенерго», замінено словами: «Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

За змістом п. 4.2.20 Договору орендар зобов`язаний після припинення дії цього договору протягом 3 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Підприємству. Акт приймання-передачі об`єкта підписується відповідним орендодавцем, орендарем та Підприємством. У разі невиконання цього пункту орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати.

Листом №28АУ/06/1у/1/4843 від 18.12.2020 Підприємство надіслало відповідачу запрошення для складання акту повернення орендованого майна у зв`язку з закінченням строку дії Договору, проте відповідач на підписання акту не з`явився, і орендоване приміщення орендодавцю не повернув.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для виселення відповідача із займаних приміщень.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведена стаття унормовує захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, констатує, що право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Зазначений позов отримав назву «негаторний».

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

При цьому, задоволення негаторного позову можливе за сукупністю двох підстав:

- наявність у позивача права вимоги усунення перешкод;

- вчинення перешкод відповідачем.

За відсутністю хоча б однієї з обставин, підстави для задоволення негаторного позову відсутні.

Отже суд приходить до висновку, що звертаючись до суду із негаторним позовом, позивач має довести наявність у нього права власності або речового права на майно, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні яким є предметом спору, а також неправомірність дій відповідача стосовно використання даного майна.

Судом встановлено, що відповідачеві на підставі Договору було передано в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Озерна, будинок 18, літера Б.

Строк дії Договору встановлено пунктом 9.1 до 25.12.2020.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

За змістом частини 4 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування.

У разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди (частина 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Листом №28АУ/06/1у/1/4843 від 18.12.2020 Підприємство надіслало відповідачу запрошення для складання акту повернення орендованого майна у зв`язку з закінченням строку дії Договору, проте відповідач на підписання акту не з`явився, і орендоване приміщення орендодавцю не повернув.

Натомість, у лютому 2021 року Підприємець звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту та Підприємства про визнання недійсними абзацу 2 пункту 3.1. та пункту 6.3.1 Договору, зобов`язання Департаменту та Підприємства зробити перерахунок орендної плати за період з 17.01.2019 до 30.01.2020 без урахування недійсних положень та визнання продовженим Договору на тих саме умовах і на той самий строк з 26.12.2020 по 24.12.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/3120/21, яке не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог Підприємця відмовлено повністю.

Вказане рішення суду в частині відмови у визнанні продовженим Договору мотивоване доведеністю факту існування у Підприємця порушення істотних умов договору, а саме: прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців, а також використання спірного приміщення не за цільовим призначенням.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, обставини відсутності підстав для продовження дії Договору та закінчення строку його дії 25.12.2020 є преюдиційними та повторному доведенню не підлягають.

За таких обставин, у зв`язку із закінченням строку дії Договору, у відповідача відсутні правові підстави для користування таким майном.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Статтею 1 протоколу № 1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, передбачено чіткі критерії визнання можливості позбавлення права власності та межі дій держави, які можуть бути визнані обґрунтованими та правовими, а саме: наведена норма виділяє такі критерії правомірності позбавлення права власності: позбавити права власності можна лише в інтересах суспільства, а підставами можуть стати норми національного законодавства (у ст. «умови, передбачені законом») чи загальні принципи міжнародного права. Подібна норма має місце і в Конституції України, так само як і в Цивільному Кодексі України та в інших нормативно-правових актах.

Виходячи з принципу повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення Підприємця з нежитлових приміщень загальною площею 126,70 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Озерна, 18, літера Б.

За таких обставин, позовні вимоги Департаменту підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити повністю.

2. Усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з нежитлових приміщень загальною площею 126,70 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Озерна, 18, літера Б. Видати наказ.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 10; ідентифікаційний код 19020407) судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. Видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.08.2023.

Суддя В.П. Босий