ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року Справа № 640/12017/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Коломис В.В. , суддя Юрчук М.І.

секретар судового засідання Гончарук Б.О.

за участю представників сторін:

позивача: Драгіцина Т.М.

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до 1) Чоповицького селищного голови Філоненка Михайла Миколайовича

2) Чоповицької селищної ради Коростенського району Житомирської області

про стягнення 275 534,02 грн (згідно з заявою про зміну предмету позову від 10.01.2022 № НЮ-16-65/19/22)

В вересні 2021 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність селищного голови Філоненка М.М. і Чоповицької селищної ради в частині не передбачення коштів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян при розробці місцевого бюджету на 2018 рік та в частині невиконання вимог пункту 6 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256), а саме не реєстрації за період з 01 січня по 31 грудня 2018 року додаткових зобов`язань за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремим категоріям громадян у приміському сполученні зі станцій та зупиночним пунктам, що розташовані в межах Селищної ради (Чоповицької селищної об`єднаної територіальної громади);

- стягнути з Чоповицької селищної ради на користь позивача 275 534,02 грн шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю у сумі витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01 січня по 31 грудня 2018 року/т. 1 а.с. 4-15/.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог чинного законодавства України щодо пільг, компенсацій та гарантій, відповідачами протиправно не здійснено заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 04.03.2001 № 256, а саме: не передбачено кошти на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян при розробці районного бюджету на 2018 рік; не зареєстровано за спірний період додаткових зобов`язань за фактично надані позивачем послуги з перевезення окремих категорій громадян на території Селищної ради; не надіслано відповідної інформації про додаткові зобов`язання щомісяця та не сплачено позивачу витрати за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян за спірний період у сумі 275 534,02 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020, позов задоволено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 30.06.2021 касаційну скаргу Чоповицької селищної ради задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі № 640/12017/19 скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду та що він має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Відповідно до ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.08.2021 справу № 640/12017/19 передано до Господарського суду Житомирської області.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Чоповицької селищної ради Коростенського району Житомирської області задоволено.

Стягнуто з Чоповицької селищної ради Коростенського району Житомирської області на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 275 534,02 грн витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів впродовж 2018 року, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, а також 4 133,01 грн сплаченого судового збору.

В задоволенні позовних вимог до Чоповицького селищного голови Філоненка Михайла Миколайовича відмовлено /т. 3 а.с. 249-253/.

Відповідач Чоповицька селищна рада, не погоджуючись з ухваленим рішенням, звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № 6/23 від 02.01.2023), в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує:

- AT "Українська залізниця" упродовж 2018 року здійснювала пільгове перевезення пасажирів у приміських поїздах, зокрема Коростень-Київ-Коростень із зупинкою на зупинкових пунктах Мелені, 130 км, Тишів, Йосипівка та станції Чоповичі;

- надаючи послуги перевезення для пасажирів на вказаних станціях АТ "Укрзалізниця" видавало пільгові квитки для категорії "пенсіонери за віком", а рахунки на відшкодування та облікові форми недоотриманих коштів від перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян щомісяця виставляло Чоповицькій селищній раді;

- так, згідно з обліковими формами та рахунками, складеними АТ "Укрзалізниця", за 2018 рік позивачем було безкоштовно перевезено пільгових громадян (пенсіонерів), які придбали проїзні квитки на зупиночних пунктах та станції, що розташовані на території Чоповицької селищної ради, на загальну суму 275 534,02 грн;

- договір між АТ "Укрзалізницею" та Чоповицькою селищною радою на відшкодування витрат з пільгового перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у 2018 році не укладався;

- звертаючись до суду з позовом про примусове стягнення боргу як витрат на відшкодування пільгового перевезення окремих категорій громадян позивач стверджував, що такий обов`язок у Чоповицької селищної ради виникає на підставі ст. 173, 174 ГК України безпосередньо в силу закону, зокрема на п.п. "г" п.3 ст.91 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), ст.7 Закон України "Про залізничний транспорт", Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм" (далі-Порядок № 256), а також постанови КМУ № 1359 від 06.12.2009 "Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян";

- суд першої інстанції, погоджуючись з доводами позивача у частині позовних вимог до Чоповицької селищної ради, у мотивувальній частині з посиланням на ст.173, 174 ГК України щодо підстав виникнення зобов`язань вказав, що згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати, зокрема, транспортних послуг та критерії їх надання;

- відповідно до ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про транспорт" розрахунки із споживачами послуг транспорту загального користування проводяться на основі чинних тарифів у порядку, визначеному кодексами (статутами) окремих видів транспорту та іншими актами законодавства України. Відшкодування збитків від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами Кабінету Міністрів України;

- тобто вказана правова норма є не прямою, а бланкетною та передбачає необхідність звернення до нормативних актів Кабінету Міністрів України. Єдиний порядок, який регламентував питання щодо механізму відшкодування компенсаційних витрат на пільгове перевезення пасажирів, був Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затверджений постановою КМУ № 256 від 04.03.2002;

- разом з тим згідно з постановою КМУ № 426 від 21.06.2017 "Про внесення змін до постанови КМУ від 04.03.2002 р. № 256" компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян були виключені з переліку видатків, отже, висновок суду про незастосування до спірних правовідносин зазначеного нормативно-правового акта є правомірним. Іншого механізму відшкодування витрат залізниці урядом не прийнято;

- однак суд першої інстанції в обґрунтування рішення так і не вказав в силу якого нормативного акта Кабінету Міністрів України у спірний період 2018 року регулювалося питання та визначався механізм відшкодування збитків залізниці з пільгового перевезення, зокрема, за рахунок органу місцевого самоврядування;

- також суд першої інстанції вказав, що приписами ч. 6 ст. 9 "Про залізничний транспорт" передбачено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорт) загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг;

- однак суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача про те, що Чоповицька селищна рада як орган місцевого самоврядування не приймала рішень про введення пільгового проїзду громадян залізничним транспортом на 2018 рік не приймала програми, кошторисних витрат та рішень на відшкодування пільгового перевезення залізничним транспортом громадян, зокрема пенсіонерів за віком;

- постанова КМУ № 354 від 17.05.1993 "Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування", як єдиний нормативний акт, яким на сьогодні установлено право на безоплатний проїзд зазначеної категорії громадян, згідно з п. 2 чітко постановляє Міністерству фінансів під час уточнення показників державного бюджету на кожний рік передбачати витрати, пов`язані з безоплатним проїздом пенсіонерів за віком;

- тобто відшкодування таких витрат передбачалося проводити за рахунок коштів державного бюджету, а не коштів місцевого самоврядування;

- слід також звернути увагу, що правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначені Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (далі- Закон № 2017-ІІІ);

- окрім основних державних соціальних гарантій статтею 18 Закону № 2017-ІІІ визначені також інші державні соціальні гарантії, які встановлюються Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню в цілому та окремим категоріям громадян, зокрема, щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки;

- згідно з ст. 19 Закону № 2017-ІІІ виключно законами визначаються, зокрема, пільги щодо оплати транспортних послуг. Частиною 2 цієї статті встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності;

- при цьому, згідно з ч. 3 цієї статті органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів;

- виходячи з аналізу зазначених вище законодавчих актів, зокрема ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт", слід дійти висновку, що у разі прийняття рішення про введення пільг законами, відшкодування пільг здійснюється з державного бюджету, а у разі введення додаткових пільг, що прийняті органами місцевого самоврядування - з місцевого бюджету територіальної громади.

Крім того стаття 22 Закону № 2017-ІІІ передбачає розмежування повноважень органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо фінансового забезпечення надання державних соціальних гарантій, яке визначається відповідно до Конституції України та законів України. При цьому, координацію діяльності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо застосування державних соціальних стандартів і нормативів та нормативів фінансового забезпечення надання державних соціальних гарантій здійснюють спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, що відповідають за реалізацію державної політики у сфері фінансів та соціального захисту;

- отже ні в силу ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт", Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ні постанови КМУ № 354 від 17.05.1993 "Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" Чоповицька селищна рада не є відповідальною та не зобов`язана відшкодовувати за рахунок коштів своєї громади витрати за пільгове перевезення окремих категорій громадян;

- Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", на який посилався суд першої інстанції як на правову підставу) задоволення позову, є таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки згідно наданих позивачем облікових форм за 2018 рік вбачається, що Укрзалізницею не було здійснено жодного пільгового перевезення вказаної категорії громадян (осіб з інвалідністю), а лише пенсіонерів за віком, на яких цей Закон не поширюється;

- необґрунтованим є також і висновок суду першої інстанції про визначення Чоповицької селищної ради відповідальною за заподіяння витрат Укрзалізниці з посиланням на постанову КМУ № 1359 від 16.12.2009, якою затверджений Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення транспортом окремих категорій громадян, оскільки згідно з п. 1 цей Порядок визначає механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення, однак не встановлює механізму відшкодування цих витрат та зобов`язальних суб`єктів;

- крім того пунктом 7 Порядку № 1359 встановлено, що сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (проте не передбачено складання такої звітності по селам, селищам, які мають зупиночні пункти);

- пунктом 9 Порядку № 1359 встановлено, що на підставі місячної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком;

- частиною 2 пункту 9 Порядку № 1359 визначено, що для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом;

- натомість зазначеним Порядком не передбачено подання облікових форм до окремих органів місцевого самоврядування, зокрема, сільських, селищних рад, які не охоплюють весь район з його адміністративним центром, до яких, зокрема, відноситься Чоповицька селищна рада;

- при цьому неправомірним є ототожнення "органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетам" з "виконавчим органом місцевого самоврядування", функції якого може виконувати селищний голова;

- також відповідач вважає, що суд першої інстанції не повинен був застосовувати на обґрунтування правової підстави виникнення зобов`язань статтю 91 Бюджетного кодексу України у зв`язку з тим, що зазначена стаття має імперативний обов`язок для відповідача компенсувати вартість пільгових перевезень та має диспозитивну конструкцію правової норми, тобто передбачає можливість здійснення видатків з усіх місцевих бюджетів, до яких в силу п. 34 ч. 1 ст. 2 БК України належать не лише бюджети органів місцевого самоврядування, але й обласні та районні бюджети;

- тобто, вказана правова норма передбачає альтернативність зобов`язальних суб`єктів, цим доводам відповідача також не була надана оцінка судом першої інстанції;

- з урахуванням викладеного вище, доводам Чоповицької селищної ради про те, що вона є неналежним відповідачем і зобов`язання перед позивачем у неї в силу ст. 174 ГК України не виникли, суд першої інстанції належної правової оцінки не надав;

- також відповідач вважає, що суд першої інстанції помилково врахував п. 6.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18, оскільки правовідносини у наведеній справі є відмінними від спірних, виникли між іншими суб`єктами з іншого предмету спору (оспорювання позасудового звернення стягнення на земельну ділянку за договором іпотеки в кредитних зобов`язаннях), які містили висновок про загальні умови виконання зобов`язань (як договірних, так і недоговірних), однак у цій справі зобов`язання між сторонами не виникли ані в силу закону, ані в силу договору, тому посилання на постанову ВП ВС є недоречним;

- не заперечуючи права пенсіонерів на пільговий проїзд на підставі постанови КМУ № 354 від 17.05.1993, відповідач не згоден з висновком суду щодо обов`язку відшкодування витрат Залізниці за рахунок коштів територіальної громади, оскільки жодний нормативно-правовий акт такого обов`язку в імперативному порядку не встановив, а договірні відносини між сторонами були відсутні;

- отже суд першої інстанції помилково застосував вказані вище правові норми, які не повинен був застосовувати у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, постановлені при неправильному застосуванні норм матеріального права, що в силу п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Чоповицької селищної ради 275 534,02 грн витрат Укрзалізниці за пільгове перевезення пенсіонерів за віком Чоповицька селищна рада є неналежним відповідачем через відсутність підстав виникнення зобов`язань перед Укрзалізницею з відшкодування витрат пільгового переведення пенсіонерів за віком за 2018 рік, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог АТ "Укрзалізниці".

Апеляційну скаргу подано через суд апеляційної інстанції.

Листом № 640/12017/19/20/23 від 02.01.2023 матеріали справи було витребувано з Господарського суду Житомирської області.

23.01.2023 до суду надійшли матеріали справи № 640/12017/19.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чоповицької селищної ради Коростенського району Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 22.02.2023 /т. 4 а.с. 44-45/.

Ухвалою суду від 03.02.2023 задоволено клопотання/заяву (вх.№ 444/23) представника Чоповицької селищної ради - Івашкевич Оксани Георгіївни про участь в судовому засіданні 22.02.2023 в режимі відеоконференції у приміщенні Малинського районного суду Житомирської області /т. 4 а.с. 51-52/.

08.02.2023 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2021 у справі № 640/12017/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення /т. 4 а.с. 55-61/.

Ухвалою суду від 09.02.2023 задоволено заяву представника Акціонерного товариства "Українська залізниця" Драгіциної Т.М. про участь в судовому засіданні 22.02.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи "EаsyCon" /т. 4 а.с. 72-73/.

21.02.2023 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшла заява про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку справи № 916/3938/21 /т. 4 а.с. 76/.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду (головуючий суддя Крейбух О.Г., судді Юрчук М.І., Миханюк М.В.) від 22.02.2023 зупинено апеляційне провадження у справі № 640/12017/19 за апеляційною скаргою Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 916/3938/21 /т. 4 а.с. 83-86/.

09.06.2023 Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалено постанову у справі № 916/3938/21, яку оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 14.06.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГПК України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

На підставі розпорядження від 27.06.2023 № 01-05/227 керівника апарату суду у зв`язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії Миханюк М.В. у період з 19.06.2023 по 14.07.2023 включно, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи № 640/12017/19 між суддями, протокол від 27.06.2023, яким визначено для розгляду справи колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Савченко Г.І., Юрчук М.І.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.06.2023 колегією суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Савченко Г.І., Юрчук М.І. прийнято справу № 640/12017/19 до свого провадження; поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19; розгляд апеляційної скарги призначено на "16" серпня 2023 р. о 09:30 год. /т. 4 а.с. 93-94/.

05.07.2023 (вх. № 5676/23) на адресу суду від Чоповицької селищної ради надійшли пояснення до апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19, в яких зазначає, що правовідносини у даній справі є подібними до справи № 916/3938/21, яка була розглянута Верховним Судом 09.06.2023, як за складом її учасників (сторін), предметом спору, так і періодом виникнення (після 2017 року), а також відсутністю договірних відносин між сторонами в спірний період, тому правова позиція щодо застосування норм права, викладена в постанові Верховного Суду щодо відсутності підстав для покладення на селищну раду зобов`язань, боржником яких є Держава, а відтак і про відмову в задоволенні позовних вимог, має бути врахована судом апеляційної інстанції у даній справі в силу положень ч. 4 ст. 236 ЦК України.

З урахуванням постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, а також доводів апеляційної скарги Чоповицької селищної ради, рішення господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ "Українська залізниця" про стягнення з Чоповицької селищної ради 275 534,02 грн за безпідставністю з одночасним вирішенням питання щодо розподілу судових витрат/ т. 4 а.с. 98-101/.

05.07.2023 (вх. № 5688/23) на адресу суду від Чоповицької селищної ради надійшло клопотання, в якому просить долучити до матеріалів апеляційного провадження додаткові докази судових витрат на професійну правничу допомогу, які понесла або має понести Чоповицька селищна рада у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, а саме копію договору про надання правничої допомоги на 2022 рік; копію договору про надання правничої допомоги на 2023 рік; копії актів надання послуг (виконаних робіт) № 1 від 24.01.2022, платіжне доручення № 52 від 26.01.2022, акт № 6 від 09.08.2022, платіжне доручення № 1112 від 10.08.2022, акт № 4 від 08.09.2022, платіжне доручення від 09.09.2022, акт № 10 від 01.12.2022, платіжне доручення № 142 від 06.02.2023 акт № 11 від 19.12.2022, платіжне доручення № 144 від 03.02.2023, акт № 1 від 13.04.2023, платіжне доручення від 14.04.2023 /т. 4 а.с. 104-124/.

На підставі розпорядження від 14.08.2023 № 01-05/616 в.о. керівника апарату суду у зв`язку із рішенням Вищої ради правосуддя № 731/0/15-23 від 20.07.2023 про звільнення, Савченка Г.І. з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи № 640/12017/19 між суддями, протокол від 14.08.2023, яким визначено для розгляду справи колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Коломис В.В., Юрчук М.І.

Ухвалою суду від 14.08.2023 колегією суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Коломис В.В., Юрчук М.І. прийнято справу № 640/12017/19 до свого провадження; заяву АТ "Українська залізниця" про участь в судовому засіданні 16.08.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon" задоволено /т. 4 а.с. 135/.

15.08.2023 (вх. № 3679/23) від представника Чоповицької селищної ради надійшло клопотання/заява про участь в судовому засіданні 16.08.2023 о 09:30 год. по справі № 640/12017/19 в режимі відеоконференції у приміщенні Малинського районного суду Житомирської області.

Ухвалою суду від 15.08.2023 відмовлено у задоволенні клопотання/заяви (вх.№ 3679/23) представника Чоповицької селищної ради про участь в судовому засіданні 16.08.2023 о 09:30 год. по справі № 640/12017/19 в режимі відеоконференції у приміщенні Малинського районного суду Житомирської області /т. 4 а.с. 141/.

В судовому засіданні 16.08.2023 представник позивача надав заперечення щодо апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради залишити без задоволення.

Чоповицька селищна рада явку повноважного представника в призначене судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що ухвалою суду від 27.06.2023 явка представників сторін в судове засідання 16.08.2023 обов`язковою не визнавалась, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника Чоповицької селищної ради, оскільки його не явка не перешкоджає перегляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" (в територіальних межах виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця") зазначає, що згідно з діючим законодавством України щодо пільг, компенсацій і гарантій протягом 2018 року надавались послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян у приміському сполученні по залізничним/зупиночним станціям (Чоповичі, Мелені, 130 км, Йосипівка, Тишів), які розташовані на території Чоповицької селищної ради.

Позивач листом від 19.12.2017 № ДН-4/01-4/1575 звертався до відповідачів щодо передбачення у місцевому бюджеті суми компенсацій за пільгові перевезення на 2018 рік з пропозицією укласти відповідний договір /т. 1 а.с. 91-92/.

Протягом 2018 року позивач неодноразово звертався до відповідачів з проханням вирішити питання щодо сплати компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян приміським залізничним транспортом та передбачити у місцевому бюджеті відповідні кошти /т. 1 а.с. 80-90/. Згадані звернення відповідачами залишені без уваги.

Позивач вказує, що витрати на перевезення пільгових категорій громадян в період з 01.01.2018 до 30.09.2018 по залізничним/зупиночним станціям, які розташовані на території Чоповицької селищної ради склали 275 534,02 грн, на підтвердження чого надав облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян в приміському сполученні /т.1 а.с. 28-70/.

Зазначені облікові форми, а також рахунки, позивач, разом з актами звіряння взаєморозрахунків направляв для оплати Чоповицькій селищній раді.

Однак Чоповицькою селищною радою не оплачено виставлені рахунки, АТ "Українська залізниця", витрати за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах в приміському сполученні не відшкодовано.

За наведених обставин позивач АТ "Українська залізниця" звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом (з врахуванням заяви позивача (вх. № 01-44/59/22 від 11.01.2022) від 10.01.2022 № НЮ-16-65/19/22 в редакції, що узгоджується з повноваженнями господарського суду) про стягнення з Чоповицької селищної ради на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 275 534,02 грн витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 /т. 3 а.с. 65, 66-80/.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 03.02.2022 позовну заяву (вх. № 01-44/59/22 від 11.01.2022) за її правовою природою розцінено, як заяву про зміну предмету позову та прийнято останню, подальший розгляд справи здійснювався з урахуванням вказаної заяви /т. 3 а.с. 126-127/.

01.12.2022 Господарським судом Житомирської області позов АТ "Українська залізниця" до Чоповицького селищного голови Філоненка Михайла Миколайовича, Чоповицької селищної ради Коростенського району Житомирської області про стягнення 275 534,02 грн задоволено /т. 3 а.с. 249-253/.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, а рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 скасувати, виходячи з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

АТ "Укрзалізниця" є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно із частиною другою статті 3 ГК України.

За наведеного, у АТ "Укрзалізниця" виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.

Саме такий висновок щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів з метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладений у численних постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 та ін. (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).

Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку - Закону України "Про залізничний транспорт"), а не БК України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої позивач не належить. Тому застосування положень цього Кодексу у контексті визначення особи-боржника у цивільних правовідносинах є помилковим.

Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" відповідає і приписам БК України.

Так, розділ ІV цього кодексу регулює міжбюджетні відносини, тобто, відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України.

Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень (стаття 81 БК України).

Статтею 89 БК України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

До 2017 року до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України).

Одночасно за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України (у редакції до 2017 року) до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Тобто законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.

Також до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у статті 102 БК України, за частиною першою якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (тобто, на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Норми, викладені в абзаці 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України, як і статті 102 БК України, були виключені на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України", який набрав чинності 01.01.2017.

Однак це не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою.

За підпунктом "є" пункту 9 частини першої статті 87 БК України в чинній редакції до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Наразі такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною демократичною, соціальною, правовою державою.

Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема, на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України "кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло" (стаття 48), "пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом" (частина третя статті 46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування (відповідні висновки викладені в пункті 2.1 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012).

Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв`язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до частини шостої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки визначаються виключно законами України.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Статтею 17 цього Закону унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону).

За статтею 19 Закону "Порядок визначення та застосування державних соціальних гарантій в реалізації державної соціально-економічної політики" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (частина перша статті 20 цього Закону).

Наведене свідчить, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, належним представником держави у спірних правовідносинах буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим колегією суддів не встановлено наявність відповідної державної програми, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, вищевказаного не врахував, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову та стягнення з Чоповицької селищної ради витрат на пільгові перевезення АТ "Українська залізниця" громадян.

Відповідно до част. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 ГПК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до част. 2 ст. 277 ГПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Чоповицької селищної ради підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Чоповицької селищної ради відмовити.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегією суддів встановлено наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги, тому відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 6 199,52 грн покладається на АТ "Українська залізниця". При цьому судом враховується, що вірним найменуванням позивача є Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

05.07.2023 (вх. № 5688/23) на адресу суду від Чоповицької селищної ради надійшло клопотання, в якому просить долучити до матеріалів апеляційного провадження додаткові докази судових витрат на професійну правничу допомогу, які понесла або має понести Чоповицька селищна рада у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, до вказаної заяви долучено копію договору про надання правничої допомоги на 2022 рік, копію договору про надання правничої допомоги на 2023 рік; копії актів надання послуг (виконаних робіт) та платіжні доручення /т. 4 а.с. 104-124/.

Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Враховуючи, що у клопотанні від 05.07.2023 (вх. № 5688/23) Чоповицька селищна рада не просить стягнути з позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, тому судом питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не розглядалося.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради - задоволити.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 01.12.2022 у справі № 640/12017/19 - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (01601, м. Київ, вул. Лисенка, 6, ) на користь Чоповицької селищної ради Коростенського району Житомирської області (вул. Вайсера, буд. 1А, смт Чоповичі, Коростенський район, Житомирська область, 11620, ) 6 199 (шість тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн 52 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Житомирської області видати наказ на виконання цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу № 640/12017/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "25" серпня 2023 р.

Головуючий суддя Крейбух О.Г.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Юрчук М.І.