РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.09.2023Справа № 910/9761/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармако"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм"

про стягнення 33 537,80 грн.,

Без виклику (повідомлення) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармако" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" (далі - відповідач) заборгованості за укладеним між сторонами 01.10.2014 року договором поставки № ПК/439 у розмірі 33 537,80 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.06.2023 року відкрито провадження у справі № 910/9761/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

19.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" від 10.07.2023 року на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що внаслідок виникнення форс-мажорних обставин строк оплати відповідачем спірного товару не настав. Крім того, відповідач вказав, що примусове стягнення з нього вартості поставлених позивачем лікарських товарів не відповідає принципу справедливості, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармако" також повинно взяти на себе тягар втрати означених товарів.

19.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача від 10.07.2023 року, в якій останній просив суд відстрочити виконання рішення суду в даній справі на один рік від дати його ухвалення, посилаючись на потенційну неплатоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" та можливу зупинку роботи підприємства відповідача, яке має стратегічно важливе значення для життєзабезпечення населення у постраждалих регіонах країни.

Крім того, 19.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача від 10.07.2023 року про розгляд справи № 910/9761/23 у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.07.2023 року в задоволенні вищенаведеного клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" відмовлено.

26.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача від 21.07.2023 року № 21/07-юр на відзив на позовну заяву, в якій Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармако" навело аргументи на спростування висловлених відповідачем заперечень проти позову.

10.08.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача від 09.08.2023 року № 09/08/4-юр про долучення до матеріалів справи копії підписаного між сторонами акту звіряння взаєморозрахунків. Означений документ долучений судом до матеріалів справи.

Інших клопотань чи заяв, зокрема по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармако" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" (покупець) було укладено договір поставки № ПК/439 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупцеві, а відповідач - прийняти та оплатити певний товар, асортимент, кількість та ціна якого зазначені у видаткових накладних, які є його невід`ємною частиною.

Вказаний правочин, а також протокол розбіжностей та додаткові угоди до нього, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих суб`єктів господарювання.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору (тут і далі з урахуванням протоколу розбіжностей) поставка товару здійснюється окремими партіями, кількість та асортимент товару в яких визначається сторонами шляхом оформлення замовлень відповідно до умов, викладених у розділі 3 (Умови поставки товару) цього Договору. Загальна кількість та асортимент товару, що поставляється за Договором, складається з кількості та асортименту товару, погоджених сторонами та вказаних в підписаних видаткових накладних на передачу товару.

Датою поставки товару є дата отримання відповідної партії товару покупцем. Місцем поставки є місце поставки товару, вказане покупцем в замовленні на поставку відповідної партії товару. Доказом передачі товару покупцю є видаткова накладна на поставку окремої партії товару, що підписана уповноваженою особою покупця та містить відбиток печатки (штампу) покупця (пункти 3.7, 3.8 Договору).

За умовами пункту 4.1 Договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару покупцеві та підписання ним видаткової накладної на товар.

Пунктами 6.1-6.3 цього правочину передбачено, що оплата покупцем товару за цим Договором здійснюється шляхом попередньої оплати або з відстроченням платежу. При цьому, порядок оплати товару за цим Договором (попередня оплата чи оплата з відстроченням платежу) визначається постачальником при поданні замовлення на поставку покупцем. При здійсненні покупцем оплати товару за цим Договором з відстроченням платежу строк, протягом якого покупець зобов`язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, вказується постачальником у видатковій накладній на товар, який поставляється. При цьому, перебіг такого строку починається від дати поставки товару покупцю, що вказана у видатковій накладній. Надання постачальником покупцю рахунку-фактури для оплати товару з відстроченням платежу не є обов`язковим. При здійсненні покупцем оплати товару за цим Договором шляхом попередньої оплати, така оплата має бути здійснена протягом 2 банківських днів з дня отримання покупцем рахунку-фактури.

Відповідно до пункту 6.6 Договору якщо постачальником здійснюється дві та більше поставок товару на користь покупця, грошові суми, що отримує постачальник від покупця за цим Договором, покривають заборгованість покупця перед постачальником в порядку черговості, починаючи з першої очікуваної оплати (самої ранньої дати кінцевого строку оплати, який зазначений у видаткових накладних), яку зобов`язаний здійснити покупець за цим Договором, за видатковими накладними в порядку зростання дати кінцевого строку оплати грошових сум за видатковими накладними на товар, який постачався, незалежно від того, що вказано покупцем в призначенні платежу при здійсненні оплати.

За умовами пункту 12.7 Договору, з урахуванням додаткової угоди від 21.12.2018 року № 2 до нього, Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього Договору за один місяць до закінчення строку дії Договору, він вважається продовженим на кожний наступний рік на тих самих умовах, які передбачені Договором.

Слід також зазначити, що 31.12.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармако" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" було укладено угоду про використання електронних документів із застосуванням ЕЦП/ЕП (далі - Угода), за умовами якої сторони погодилися з метою та у зв`язку із виконанням своїх зобов`язань за будь-якими договорами, які укладені між сторонами або які будуть укладені в майбутньому, здійснювати електронний обмін документами за допомогою телекомунікаційних каналів зв`язку та/або електронних носіях, підписаними ЕЦП/ЕП в порядку, обумовленому цією Угодою.

За умовами пункту 2.2 Угоди електронний обмін документами здійснюється в рамках виставлення та отримання актів зміни вартості раніше поставленого товару, видаткових накладних. За згодою сторін перелік документів може бути змінений.

У пункті 2.4 Угоди сторони визнали, що отримання документів в електронному вигляді та підписані ЕЦП/ЕП в порядку, визначеному цією Угодою, еквівалентні отриманню документів на паперовому носії і є необхідною та достатньою умовою, яка дозволяє встановити, що електронний документ походить від сторони, що його направила.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору (та зважаючи на положення Угоди) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармако" згідно з підписаними представниками сторін за допомогою ЕЦП електронними накладними (у яких вказані дати оплати товару - 23.05.2023 року) від 08.05.2023 року № 422892_0 на суму 1 179,12 грн., від 08.05.2023 року № 422885_4 на суму 612,23 грн., від 08.05.2023 року № 422885_0 на суму 2 470,11 грн., від 08.05.2023 року № 422900_0 на суму 1 613,57 грн., від 08.05.2023 року № 422880_0 на суму 5 919,25 грн., від 08.05.2023 року № 422883_4 на суму 186,50 грн., від 08.05.2023 року № 422883_0 на суму 3 096,02 грн., від 08.05.2023 року № 422880_4 на суму 204,38 грн., від 08.05.2023 року № 422905_4 на суму 1 840,30 грн., від 08.05.2023 року № 422905_0 на суму 2 183,72 грн., від 08.05.2023 року № 422876_0 на суму 1 154,75 грн., від 08.05.2023 року № 422875_0 на суму 1 209,37 грн., від 08.05.2023 року № 422897_0 на суму 1 083,88 грн., від 08.05.2023 року № 422889_0 на суму 1 215,18 грн., від 08.05.2023 року № 422897_4 на суму 37,20 грн., від 08.05.2023 року № 422860_4 на суму 33,06 грн., від 08.05.2023 року № 422860_0 на суму 985,26 грн., від 08.05.2023 року № 422904_0 на суму 1 056,15 грн., від 08.05.2023 року № 422877_1 на суму 1 411,56 грн., від 08.05.2023 року № 422877_0 на суму 555,96 грн., від 08.05.2023 року № 422899_0 на суму 5 100,63 грн., від 08.05.2023 року № 422888_1 на суму 33,66 грн. та від 08.05.2023 року № 422888_0 на суму 1 137,29 грн. поставило у власність відповідача погоджений між сторонами товар на загальну суму 34 319,15 грн.

Означені обставини відповідачем під час розгляду справи не заперечувалися.

Про належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармако" своїх зобов`язань з поставки товару свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником своїх зобов`язань за Договором.

Проте, судом встановлено, що всупереч умовами Договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" оплату вартості поставленого йому за вищенаведеними видатковими накладними товару здійснило не у повному обсязі, сплативши позивачу лише 781,35 грн. та заборгувавши таким чином останньому 33 537,80 грн. Ці обставини відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечувалися та додатково підтверджуються наявною в матеріалах справи копією підписаного між сторонами акту звіряння взаєморозрахунків.

Враховуючи неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" зобов`язань зі своєчасної сплати на користь постачальника вартості поставленого товару, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармако" звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини за наведеним правочином регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Слід зазначити, що посилання відповідача на відсутність у позовній заяві інформації щодо складових частин спірної заборгованості та порядку її формування спростовується матеріалами справи, зокрема наданим Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармако" розрахунком (додаток № 1 до позовної заяви), який містить відомості про підстави виникнення боргу (відповідні видаткові накладні), кінцеві терміни оплати, часткове погашення заборгованості відповідачем та її загальну суму.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" у відзиві на позовну заяву від 10.07.2023 року вказувало на те, що внаслідок виникнення форс-мажорних обставин строк оплати відповідачем спірного товару не настав.

Проте такі твердження оцінюються судом критично з огляду на наступне.

У пункті 9.1 Договору сторони погодились, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дій непереборної сили, яка не залежить від волі сторін, контролювати чи запобігти виникненню яких, використовуючи розумні засоби застереження, вони не змогли), а саме: війни, військових дій, блокади, пожеж, землетрусів, повені, а також інших обставин подібного роду, які знаходяться поза межами розумного контролю сторін та які впливають на виконання сторонами зобов`язань за цим Договором, строки виконання таких зобов`язань продовжуються на строк строку дії вказаних обставин, якщо вони значною мірою впливають на виконання в належний строк всього Договору чи тієї його окремої частини, яка підлягає виконанню після настання форс-мажорних обставин.

Достатнім доказом дії форс-мажорних обставин є документ, виданий Торгово-промислової палатою України (пункт 9.2 Договору).

Проте відповідачем до матеріалів справи не було долучено відповідного документу, виданого Торгово-промисловою палатою України, який би підтверджував наявність форс-мажорних обставин та неможливість належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" його грошових зобов`язань за Договором. Крім того, відповідачем не доведено того, що вказані ним форс-мажорні обставини (що фактично виникли задовго до поставки спірного товару та настання строку його оплати) значною мірою вплинули на виконання умов Договору в належний строк.

Крім того, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Враховуючи наведене, загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 (адресований всім, кого це стосується) щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, на який посилався відповідач у відзиві, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання відповідача (сплату грошових коштів за Договором), тоді як доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим.

Слід зазначити, що настання форс-мажорних обставин може бути підставою для звільнення боржника лише від відповідальності за невиконання зобов`язання (зокрема, від сплати неустойки, відшкодування збитків тощо), а не від обов`язку виконати саме основне зобов`язання.

Судом також враховано положення пункту 9.3 Договору, за якими обидві сторони цього Договору зобов`язані терміново в письмовій формі повідомити одна одну про початок та кінець дії форс-мажорних обставин, що перешкоджають виконанню зобов`язань за цим Договором. Однак, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармако" про початок та кінець дії форс-мажорних обставин, тоді як направлення на адресу позивача копії відзиву на позовну заяву (що є процесуальним документом та містить виклад заперечень відповідача проти позову) не може бути прийнято судом в якості належного доказу термінового повідомлення постачальника про форс-мажорні обставини, а також про початок та кінець їх дії.

Твердження відповідача про те, що примусове стягнення з нього вартості поставлених позивачем лікарських товарів не відповідає принципу справедливості, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармако" також повинно взяти на себе тягар втрати означених товарів, не береться судом до уваги з огляду на приписи частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, за якими покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Разом із тим, чинним законодавством не передбачено обов`язку постачальника частково чи повністю оплачувати поставлений на користь покупця товар чи безоплатно передавати його у власність покупця у випадку початку повномасштабної агресії.

Отже, заперечення відповідача проти позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Враховуючи наведене, оскільки розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором у загальному розмірі 33 537,80 грн. підтверджений належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач не надав жодних документів, які свідчать про відсутність наведеної заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармако", яка існує на момент розгляду справи, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" про стягнення вказаної суми боргу, в зв`язку із чим даний позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармако" підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

Щодо заяви відповідача від 10.07.2023 року про надання йому відстрочки у виконанні рішення суду на один рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 року в справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Аналогічна правова позиція була висловлена Конституційним Судом України у рішеннях від 13.12.2012 року в справі № 18-рп/2012, від 25.04.2012 року в справі № 11-рп/2012 та від 30.06.2009 року в справі № 16-рп/2009.

За частинами 1, 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Вищенаведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відтак, саме на заявника у контексті приписів статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України покладається обов`язок доведення існування відповідних підстав.

Натомість відповідачем не надано належних та допустимих доказів наведених ним причин неможливості виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог, а посилання на тяжке фінансове становище не є тими виключними обставинами, які давали б достатні підстави для відстрочення виконання судового рішення. У той же час, надані відповідачем довідки банківських установ про наявність рахунку і залишок коштів не свідчать про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" достатньої суми грошових коштів, у тому числі на інших банківських рахунках чи в касі підприємства, для повного погашення спірної заборгованості, яка не є значною.

Крім того, долучені відповідачем до відзиву та заяви від 10.07.2023 року докази не можуть підтверджувати обставини реальності виконання рішення суду в даній справі після закінчення терміну, на який відповідач просив відстрочити його виконання.

Судом також враховані майнові інтереси стягувача та взято до уваги, що надання заявнику (відповідачу) відстрочки виконання рішення суду може призвести до недотримання справедливого балансу прав та інтересів сторін у спорі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що на даний час підстави для відстрочення виконання рішення у справі відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача від 10.07.2023 року.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" (04074, місто Київ, вулиця Вишгородська, будинок 26/2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармако" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Балукова, будинок 21; ) 33 537 (тридцять три тисячі п`ятсот тридцять сім) грн. 80 коп. основного боргу, а також 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніяфарм" від 10.07.2023 року про відстрочення виконання рішення суду відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 01.09.2023 року.

Суддя В.С. Ломака