УХВАЛА

29 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/3926/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Колос І.Б, Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця",

представник позивача - Тарарук Л.Р., адвокат (довіреність від 17.07.2023 б/н),

відповідач - приватного підприємства "Атланта-Агро",

представник відповідача - Овдієнко В.С., адвокат (ордер від 21.08.2023 № 1342665),

розглянув касаційну скаргу приватного підприємства "Атланта-Агро"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 (головуючий суддя Кеся Н.Б.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2023 (головуючий Кощеєв І.М., судді: Орєшкіна Е.В., Березкіна О.В.)

у справі № 904/3926/22

за позовом акціонерного товариства "Українська залізниця" (АТ ?Укрзалізниця?) в особі регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця)

до приватного підприємства "Атланта-Агро" (далі - Підприємство)

про стягнення 4 503 204,60 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Залізниця звернулась до суду з позовом до Підприємства про стягнення 3 244 500,00 грн плати за користування вагонами та 1 258 704,60 грн збору за зберігання вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Підприємство не сплатило плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу за період часу коли вагони були у його розпорядженні.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2023, позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Підприємства на користь Залізниці 3 244 500,00 грн плати за користування вагонами та 1 258 704,60 грн збору за зберігання вантажу. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що матеріалами справи доведено наявність підстав для нарахування плати за користування вагонами та збору на зберігання вантажу, а наявність обставин, які звільняють Підприємство від сплати спірних платежів останнім не доведено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, Підприємство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону України "Про залізничний транспорт", статей 29, 41, 63, 121 Статуту залізниць України (далі - Статут), статей 903, 920, 921 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пунктів 8, 16 Правил користування вагонами і контейнерами, пункту 31 Правил приймання вантажів до перевезення, пункту 3 Правил складання актів у подібних правовідносинах, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Залізниця подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Під час підготовки справи до розгляду, ознайомившись з матеріалами справи, касаційної скарги та судовою практикою даної категорії спорів, Верховний Суд встановив, що на разі розглядається велика кількість справ зі спірним питанням, в яких є наявність/відсутність правових підстав для стягнення (списання) залізницею грошових коштів за відповідні послуги під час введення нею конвенційних заборон (тимчасові обмеження щодо перевезень в окремі райони), зокрема Верховним Судом у справах №№ 904/2019/22, 904/2252/22, 904/2020/22, 904/2442/22 були ухвалені відповідні судові рішення, в яких сторонами не ставилось питання щодо законності введення АТ "Укрзалізниця" тимчасових обмежень.

Водночас, суди у даній справі № 904/3926/22, задовольняючи позовні вимоги Залізниці про стягнення з Підприємства 3 244 500,00 грн плати за користування вагонами та 1 258 704,60 грн збору за зберігання вантажу, зокрема виходили з того, що доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. У даному випадку, Підприємством документально не доведено вплив конвенційної заборони, запровадженої згідно з розпорядженням АТ "Укрзалізниця" від 24.02.2022 № ЦЦО/99, та воєнного стану на спроможність виконувати конкретно визначені обов`язки.

При цьому Підприємство як у судах попередніх інстанцій, так і у касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, посилається на те, що згідно з частиною другою статті 13 Закону України ?Про залізничний транспорт?, AT ?Укрзалізниця? має право запроваджувати, за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту, тимчасові обмеження щодо перевезень в окремі райони під час стихійного лиха, виникнення інших надзвичайних обставин, скупчення нерозвантажених транспортних засобів у пунктах призначення.

Підпунктом 40 пункту 4 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 передбачено, що Міністерство інфраструктури України відповідно до покладених на нього завдань установлює процедуру та строки припинення або обмеження навантаження і перевезення вантажів та вантажобагажу, що зумовлено обставинами непереборної сили, воєнними діями, блокадою, епідемією або іншими обставинами, які не залежать від перевізників і власників інфраструктури залізничного транспорту загального користування і перешкоджають здійсненню перевезень, та оповіщення про це перевізників і власників інфраструктури загального транспорту загального користування.

Відповідно до статті 29 Статуту, AT ?Укрзалізниця? має право запроваджувати, за погодженням з Міністерством транспорту України, тимчасові обмеження щодо перевезень в окремі райони під час стихійного лиха, виникнення інших надзвичайних обставин, скупчення нерозвантажених транспортних засобів у пунктах призначення (відповідний пункт розташований у розділі, який охоплює регулювання організації та планування перевезення вантажів).

Тобто реалізація такої складової господарського повноваження, як тимчасові обмеження щодо перевезень, здійснюється за погодженням із центральним органом виконавчої влади (тобто особою, яка здійснює владні повноваження).

При цьому, всупереч положенням статті 13 Закону України ?Про залізничний транспорт?, статті 29 Статуту, матеріали справи не містять погодження з Міністерством інфраструктури України тимчасових обмежень щодо перевезень, яким заборонено навантаження на станцію Чорноморська.

Підприємство також посилається на те, що оскільки в Статуті встановлений окремий порядок запровадження Укрзалізницею тимчасових обмежень щодо перевезень, а саме - за погодженням з Мінтрансом (Мінінфраструктури України), та, водночас, не передбачено, що Укрзалізниця може запроваджувати такі тимчасові обмеження одноособово, - тимчасові обмеження щодо перевезень в окремі райони під час виникнення надзвичайних обставин можуть запроваджуватися виключно за погодженням з Мінінфраструктури України, тому Підприємство вважає, що у AT ?Укрзалізниця? не було повноважень на впровадження тимчасових обмежень перевезень, у тому числі заборону перевезень, встановлених розпорядженням від 24.02.2022 № ЦЦО/99.

У свою чергу, Залізниця посилається на те, що необґрунтованою є позиція Підприємства стосовно того, що обмеження перевезень (конвенційна заборона), введена розпорядженням AT ?Укрзалізниця? від 24.02.2022 ЦЦО/99 є незаконною, оскільки відповідно до узгодженого плану перевезень № 8678 на лютий 2022 та поданої електронної заявки Підприємство мало намір здійснити перевезення вантажу зі станції Хоростків регіональної філії ?Львівська залізниця? до станції Чорноморська (ТІС Експорт) регіональної філії ?Одеська залізниця?.

Введення обмежень на перевезення було зумовлено військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням указом Президента України ?Про введення воєнного стану в Україні? від 24.02.2022 № 64/22 на всій території України воєнного стану, починаючи з 05:30 год. 24.02.2022, і як наслідок морською блокадою. Внаслідок чого відправлення вантажу на станцію призначення Чорноморська стало неможливим.

Загальновідомість фактів військової агресії, ракетні обстріли об`єктів залізничної інфраструктури, блокування російською федерацією перевезень вантажів з портів України по морю на експорт підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, безліччю публікацій у національних та міжнародних засобах масової інформації.

Наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже не потребують доказування.

На думку Залізниці, введені нею обмеження перевезень на певні напрямки були вимушеною необхідністю і стались з причин, не залежних від залізниці.

Згідно з підпунктом 40 пункту 4 вказаного Положення про Міністерство інфраструктури України Міністерство інфраструктури України відповідно до покладених на нього завдань установлює процедуру та строки припинення або обмеження навантаження і перевезення вантажів та вантажобагажу, що зумовлено обставинами непереборної сили, воєнними діями, блокадою, епідемією та іншими обставинами, які не залежать від перевізників та власників інфраструктури залізничного транспорту загального користування. Оскільки до цього часу така процедура Мінінфраструктури не встановлена, AT ?Укрзалізниця? при введенні обмежень на перевезення діяло відповідно до повноважень встановлених Міністерством транспорту України, передбачених в наказі від 30.05.2002 №344.

Також Залізниця вказує на те, що у даний час на розгляді Київського окружного адміністративного суду перебуває справа №640/10581/22 про визнання неправомірною бездіяльності Міністерства інфраструктури України щодо відсутності погоджень розпоряджень АТ ?Українська залізниця? (про обмеження перевезень) та зобов`язання Міністерства інфраструктури України розглянути у встановленому порядку ці питання.

Тобто дана справа № 904/3926/22 містить виключну правову проблему, з якою необхідно визначитись для розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема щодо вирішення питання чи є обмеження перевезень (конвенційна заборона), введена розпорядженням AT ?Укрзалізниця? від 24.02.2022 ЦЦО/99 законним, з урахуванням відсутності погодження такого обмеження з Міністерством інфраструктури України та враховуючи те, що Міністерством інфраструктури України відповідно до покладених на нього завдань не встановлено процедуру та строки припинення або обмеження навантаження і перевезення вантажів та вантажобагажу, що зумовлено обставинами непереборної сили, воєнними діями, блокадою, епідемією та іншими обставинами, які не залежать від перевізників та власників інфраструктури залізничного транспорту загального користування. Також чи є бездіяльність органу виконавчої влади підставою для застосування відповідальності та/або стягнення заборгованості до/з вантажовласників (вантажовідправників, вантажоодержувачів) у разі введення AT ?Укрзалізниця? обмеження перевезень (конвенційної заборони) без їх (її) погодження з Міністерством інфраструктури України, та враховуючи, що AT ?Укрзалізниця? у даних правовідносинах виступає і як суб`єкт господарювання, так і як суб`єкт, який прийняв відповідне обмеження, яке не пройшло процедуру погодження.

Частиною п`ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини четвертої статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 904/3926/22 разом з касаційною скаргою приватного підприємства "Атланта-Агро" та доданими до неї документами передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова