УХВАЛА

04 вересня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/2679/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючий), Булгакової І. В., Колос І. Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі - АТ «Криворізька теплоцентраль», скаржник)

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2023

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.08.2023

у справі №904/2679/22

за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль»

до Фізичної особи - підприємця Драгунової Жанни Миколаївни

про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 65 351, 18 грн,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Криворізька теплоцентраль» 23.08.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.08.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2023 у справі №904/2679/22 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №904/2679/22 визначено колегію суддів у складі: Малашенкова Т. М. - головуючий, Булгакова І. В., Колос І. Б.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Фізичної особи - підприємця Драгунової Жанни Миколаївни заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 03.10.2013 по 14.04.2021 у розмірі 65 351, 18 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.08.2023 у справі №904/2679/22, в задоволенні позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги попередні судові інстанції виходили з того, що: нежитлове приміщення за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд. З прим. 2 було правомірно відключено від мереж централізованого опалення; позивач не довів належними і допустимими доказами, що ним надавались послуги з централізованого опалення відповідачу; докази щодо самовільного приєднання відповідача до системи теплопостачання після набуття права власності на нежитлові приміщення в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги АТ «Криворізька теплоцентраль» у контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 481 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №904/2679/22 є стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 03.10.2013 по 14.04.2021 у розмірі 65 351,18 грн, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2 481, 00 = 248 100, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

АТ «Криворізька теплоцентраль» у касаційній скарзі з посиланням на підпунктами «а», «в», пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає, що дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для АТ «Криворізька теплоцентраль» з огляду на наступне:

- відповідач, як і інша значна частина споживачів AT «Криворізька теплоцентраль», які від`єднались від мереж централізованого опалення з порушенням законодавства, тобто самовільно, не надає повний, визначений Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22.11.2005 №4 (далі - Порядок від 22.11.2005 №4) пакет документів. При цьому, у своїй роботі скаржник завжди керувався низкою позитивних судових рішень, зокрема, Дніпровського апеляційного суду, якими визначено, що: відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком від 22.11.2005 №4 процедури (постанова Дніпровського апеляційного суду від 19.07.2019 у справі №211/5804/17, від 16.11.2021 у справі №213/343/21); єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає (постанова Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2020 у справі №216/4804/18, від 25.11.2021 у справі №214/3378/20, від 06.09.2022 у справі №207/3572/21, від 18.05.2021 у справі №210/1910/19, від 13.04.2020 у справі №216/4017/18).

Вказані рішення Дніпровського апеляційного суду в повній мірі відповідають правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої теж відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком від 22.11.2005 №4 процедури (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №215/1724/16-ц, від 19.09.2019 у справі №629/367/17, від 17.04.2019 у справі №683/2223/17, від 23.12.2021 у справі №522/10647/15-ц, від 18.11.2021 у справі №908/3233/20, від 13.09.2019 у справі №686/10483/16-ц, від 11.12.2019 у справі №154/2855/17-ц, від 28.08.2019 у справі №209/4814/15-ц, від 26.08.2018 у справі №221/1596/16-ц, від 24.10.2018 у справі №554/7927/15-ц, від 04.09.2019 у справі №209/4403/13-ц, від 03.05.2018 у справі №209/4980/15-ц, від 25.07.2019 у справі №361/5676/15-ц, від 18.02.2022 у справі №159/7123/19, від 01.12.2021 у справі №607/25229/18, від 02.04.2018 у справі №212/2214/15-ц, від 15.05.2019 у справі №905/1222/18).

Окрім того, Верховний Суд також зазначив, що єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, який після закінчення робіт подається відповідній комісії для затвердження (постанова від 19.09.2019 у справі №629/367/17).

Слід наголосити, що форма акта про відключення будинку від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання є Додатком 3 до пункту 2.6 Порядку від 22.11.2005 № 4, а отже є законодавчо встановленим зразком.

Однак, в оскаржуваних рішеннях суди попередній інстанцій безпідставно відступили від вказаної правової позиції та позиції Верховного Суду та зазначили, що «Скаржник не надав суду докази наявності у нежитловому приміщенні за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд. З прим. 2.» Проте, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суди мали також звернути увагу на відсутність встановленого законодавством переліку документів, які мають бути у особи споживача, що законно від`єднався від мережі централізованого опалення.

Відтак, з огляду на відступлення попередніми судами від правової позиції Верховного Суду, фундаментальне значення даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики полягає у проблемному питанні щодо правильного застосування норм права при розгляді справ про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення за умови, що споживач від`єднався від мережі централізованого опалення із порушенням Порядку від 22.11.2005 № 4.

- значний суспільний інтерес даної справи вбачається у тому, що вказана проблема має неабияке, виняткове значення, зокрема, для громади міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, оскільки, у тому числі, в роботі AT «Криворізька теплоцентраль» встановлюється все більше і більше випадків, коли споживачі від`єднались від мережі централізованого опалення із порушенням Порядку від 22.11.2005 №4, і за відсутності встановленого законом пакету документів, підприємство цілком законно обліковує таких абонентів як повноцінних споживачів послуги з централізованого опалення;

- ця справа має виняткове значення для скаржника оскільки, AT «Криворізька теплоцентраль» надає послугу з постачання теплової енергії більшій частині міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, а саме в Саксаганському, Покровському (Жовтневому), Довгинцівському, Інгулецькому та частині Тернівського районах міста (тобто у п`яти районах із семи існуючих). При цьому під час розгляду справ у місцевих судах про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення збільшується кількість випадків, за яких споживачі від`єднались від мереж централізованого опалення з порушенням законодавчо встановленого порядку, а Дніпровський апеляційний суд підтримує та фактично узаконює неправомірне самовільне відключення споживачів.

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому Верховний Суд зазначає, що зі місту судових рішень убачається, що судами досліджувались і оцінювалися наявні у справі докази (зокрема, акт про зняття з теплового навантаження, технічні умови №2023 від 11.10.2007 для індивідуального (автономного) опалення розроблені ДП «Криворізька теплоцентраль», технічні умови від 22.08.2007 для індивідуального (автономного) опалення розроблені УЖКХ виконавчого комітету Криворізької міської ради, витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж опалення від 22.08.2007, проект автономного опалення) і суди дійшли висновків, що: нежитлове приміщення за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд. З прим. 2 було правомірно відключено від мереж централізованого опалення; позивач не довів належними і допустимими доказами, що ним надавались послуги з централізованого опалення відповідачу; докази щодо самовільного приєднання відповідача до системи теплопостачання після набуття права власності на нежитлові приміщення в матеріалах справи відсутні.

Наведені скаржником низка постанов Верховного Суду, не свідчить про наявність розбіжностей у застосуванні Порядку від 22.11.2005 №4, адже скаржник просто вказав їх номери і дату без вказівки на конкретні постанови Верховного Суду з подібністю правовідносин. Так, зокрема постанова від 15.05.2019 у справі №905/1222/18 стосувалась розірвання договору відпуск теплової енергії, постанова від 18.11.2021 у справі №908/3233/20 стосувалась спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, постанова від 19.09.2019 у справі №629/367/17 стосувалась захист прав споживача, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, а саме: визнати незаконними дії відповідача щодо здійснення агресивної підприємницької практики, яка фактично містить елементи примусу, докучання та неналежного впливу у відношенні до нього та нарахування йому грошових зобов`язань попереднього власника, за послуги, які він від підприємства не отримував, та грошових зобов`язань за теплопостачання за адресою, які він також не отримував у зв`язку з відсутністю технічної можливості; зобов`язати відповідача у майбутньому утриматися від агресивної підприємницької практики, яка фактично містить елементи примусу, докучання та неналежного впливу у відношенні до нього та не нараховувати йому грошові зобов`язання щодо житлово-комунальних послуг, які він не отримував, а також не пред`являти йому квитанції, повідомлення та вимоги, які містять інформацію щодо нарахування йому грошових зобов`язань за вище адресою; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, хоча й містять посилання на Порядок від 22.11.2005 №4, проте не є релевантними, з огляду на предмет доказування, які у свою чергу залежали від підстави та предмету позову, з цією справою, оскільки застосування Порядку від 22.11.2005 №4 залежить від порядку доказування.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Верховний Суд наголошує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження судових рішень у справі №904/2679/22 фактично зводяться до незгоди позивача з висновками попередніх судових інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для відповідача, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами попередніх інстанцій, то Верховний Суд відзначає те, що можливість реалізувати свої процесуальні права залежить від суб`єктивної волі скаржника.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.08.2023 у справі №904/2679/22, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.08.2023 у справі №904/2679/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос