ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/709/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, буд.8, офіс 199, код ЄДРПОУ 37502259)

до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ), від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, )

про стягнення 53 488 грн. 88 коп..

без повідомлення (виклику) сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" про стягнення у розмірі 53 488 грн. 88 коп..

Даний позов обгрунтовує тим, що на підставі Договору поставки №53-122-01-21-11407 від 09.11.2021 року Позивач поставив Відповідачу товар, зазначений у специфікаціїї №1. Однак Відповідач своє зобов`язання по оплаті товару виконав не вчасно. В зв`язку із простроченням оплати за поставлений товар Позивач нарахував Відповідачу 3% річних на суму 4 442 грн.12 коп., інфляційні втрати у розмірі 49046 грн. 76 коп. за період з 28.01.2022 року по 24.10.2022 року

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику сторін) сторін.

Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" надав суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач не направляв йому вимоги про сплату вказаних сум.

Крім того, Відповідачем подано клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних. Дане клопотання обгрунтовує наступним.

Відповідно до статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2021 № 302) підприємство утворено з метою виробництва електричної енергії, забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безпеки під час будівництва, введення в експлуатацію та зняття з експлуатації ядерних установок, безперебійного енергопостачання суб`єктів господарювання та населення, а також у межах своєї компетенції забезпечення постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики, радіаційних аварій у промисловості, дотримання вимог ядерного законодавства, норм та правил з ядерної та радіаційної безпеки.

Дохід ДП «НАЕК «Енергоатом» більш ніж на 90% складається з виручки від реалізації електроенергії, яка вироблена відокремленими підрозділами - атомними електростанціями.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану», який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні запроваджений воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався.

На теперішній час підприємством втрачено виробничі потужності, що забезпечували майже половину нашого доходу від реалізації електроенергії. Поряд з цим, ДП «НАЕК «Енергоатом» продовжує і надалі нести витрати з утримання об`єктів АЕС, не одержуючи від діяльності цього відокремленого підрозділу ніякого доходу.

Вказані втрати виробничих потужностей вкрай негативно вплинули на фінансовий стан підприємства. Так, за період 2022 року ДП «НАЕК «Енергоатом» отриманий збиток в розмірі 6,75 млрд. грн., що підтверджується звітом про фінансові результати за 2022 рік (розділ І, код рядка 2355 «Чистий фінансовий результат»). Через втрату ДП «НАЕК «Енергоатом» значної частини своїх виробничих потужностей, було розбалансовано фінансовий стан підприємства.

Внаслідок цього у ДП «НАЕК «Енергоатом» виник довгостроковий дефіцит платіжного балансу, який негативно вплинув на можливість виконувати зобов`язання по сплаті платежів, у тому числі по сплаті таких першочергових платежів як податки, збори та інші платежі до державного бюджету, постачання ядерного палива тощо.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

09 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еквівес", як Постачальником та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція, як Замовником було укладено Договір поставки за №53-122-01-21-11407 (далі - Договір). Пунктом 12.1 укладеного договору передбачено, що договір набирає чинності після його підписання і діє до 30.06.2022 року.

Відповідно до п.1.1. Договору, Позивач взяв не себе зобов`язання поставити Відповідачу товар, зазначений в специфікації №1, а Відповідач зобов`язується прийняти та оплатити дану продукцію в порядку та на умовах визначених у договорі.

Оплата продукції, відповідно до п.6.1. Договору, здійснюється Замовником протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії» за умови реєстрації Постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Термін поставки, відповідно до п.3.1. Договору, здійснюється в строк по 20.12.2021р.

01 грудня 2021 року Позивач відвантажив Відповідачу товар відповідно до вказаного договору на загальну суму 225 886 гривень 50 коп. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною Е-1475 та оформленим ярликом на придатну продукцію №1-6-428 від 14.12.2021р. та ярликом №1-6-429 від 10.12.2021р.

17 грудня 2021р. Позивач відвантажив Відповідачу товар відповідно до вказаного договору на загальну суму 113 347 гривень 50 копійок, що підтверджується видатковою накладною Е-1668 та оформленим ярликом на придатну продукцію №1-6-506 від 30.12.2021р.

Отже, згідно п. 6.1. Договору оплата за видатковою Е-1475 від 10.12.2021р повинна була здійснитися до 24.01.2022р.( ярлик №1-6-429 від 10.12.2021р.) та до 28.01.2022р. (ярлик №1-6-428 від 14.12.2021р).

Однак оплата видатковою накладною Е-1475 була здійснена 11.04.2022р. платіжним дорученням №4607 на суму 80 000,00 грн, наступна 27.07.2022р. платіжним дорученням №9218 на суму 100 000,00грн., 16.08.2022р. платіжним дорученням №10166 на суму 30 805,50грн. та 07.09.2022р. платіжним дорученням № 10882 на суму 15081,00грн.

За видатковою накладною Е-1668 від 17.12.2021р. (ярлик №1-6-506 від 30.12.2021р.) оплата повинна була здійснитися до 13.02.2022р. Однак оплата була здійснена 21,04.2022р. платіжним дорученням №5314 на суму 21 184,50грн. та 21.04.2022р. платіжним дорученням №5315 на суму 15 608.00грн., 25.10.2022р. платіжним дорученням №12786 на суму 1 473,00грн., та 25.10.2022р. платіжним дорученням №12798 на суму 77 082,00 грн..

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 631 Цивільного кодексу України терміном договору є час, впродовж якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки за договором.

Закінчення терміну договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищезазначене нарахування Позивачем 3% річних та інфляційних, у зв`язку з простроченням Відповідачем в оплаті вартості продукції, грунтується на законі.

В той же час суд здійснивши перерахунок вищевказаних нарахувань встановив, що останні є арифметично невірними, зокрема, в періоді їх нарахувань та, відповідно, загальних сумах.

Суд зазначає, що оплата продукції, відповідно до п.6.1. Договору, здійснюється Замовником протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію.

Отже, згідно п. 6.1. Договору, оплата за видатковою Е-1475 від 10.12.2021р повинна була здійснитися по 24.01.2022р. включно ( ярлик №1-6-429 від 10.12.2021р.) та по 28.01.2022р. включно (ярлик №1-6-428 від 14.12.2021р), так як саме на вказані дати припадає останній 45 календарний день з дати оформлення ярлика на придатну продукцію.

За видатковою накладною Е-1668 від 17.12.2021р. (ярлик №1-6-506 від 30.12.2021р.) оплата повинна була здійснитися по 13.02.2022р. включно. Однак 13.02.2022р. було вихідним днем, а відтак на підставі ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, тобто 14.02.2022 року.

Відтак нарахування 3% річних та інфляційних має бути здійснено починаючи з наступних днів, які слідують за вищевказаними днями оплати, у разі її нездійснення замовником.

Отже вірним є наступний розрахунок 3% річних:

- за видатковою Е-1475 від 10.12.2021р від суми 225886,50 грн. за період з 29.01.2022 по 10.04.2022 = 1336,75 грн.;

- за видатковою Е-1475 від 10.12.2021р від суми 145886,50 грн. за період з 11.04.2022 по 26.07.2022 = 1271,01 грн.;

- за видатковою Е-1668 від 17.12.2021р від суми 113347,50 грн. за період з 16.02.2022 по 20.04.2022 = 605,56 грн.;

- за видатковою Е-1668 від 17.12.2021р від суми 78555,00 грн. за період з 21.04.2022 по 24.10.2022 = 1200,92 грн..

Всього 3% річних складають 4414,24 грн..

Розмір інфляційних втрат за період прострочення з 29.01.2022 по 10.04.2022, з 11.04.2022 по 26.07.2022, 16.02.2022 по 20.04.2022, 21.04.2022 по 24.10.2022 становить 49046,76 грн..

Заперечення відповідача про те, що він не отримував від Позивача вимогу про сплату інфляційних втрат та 3% річних, і це є підставою для відмови у позові, є безпідставними та необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

За приписами статті 19 цього ж Кодексу сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Зазначення у ст.625 ЦК України того, що боржник зобов`язаний сплатити вказані у ній нарахування на вимогу кредитора, не є заходом досудового врегулювання спору, і, відповідно, не позбавляє управнену особу звернутися безпосередньо до суду з вимогою про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018р. у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 р. у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 р. у справі №903/962/17, від 23.05.2018 р. у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 р. у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 р. у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 р. у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 р. у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

В клопотанні про зменшенні розміру 3 % річних та інфляційних відповідач послався на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі №902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Однак суд не погоджується із твердженням відповідача про наявність підстав для зменшення належних до стягнення сум 3 % річних з урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки обставини у справі № 918/709/23 та справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі №902/417/18 про зменшення інфляційних втрат взагалі не зазначається.

Як вбачається з матеріалів справи № 918/709/23, сторони в договорі не передбачили інший розмір відсотків річних ніж той що встановлено у ст.625 ЦК України, а тому стягненню підлягають 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що заявлений позивачем до стягнення розмір 3 % річних та інфляційних втрат не є надмірним, а є співмірним з розміром заявленої до стягнення з відповідача заборгованості.

Окрім того, суд приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір, як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Звертаючись з вимогою про стягнення 3 % річних за час затримки розрахунків відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розміру дійсних майнових втрат, яких він зазнав, тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, та те, що Позивач довів належними та допустимими доказами факт несвоєчасного виконання Відповідачем зобов`язань за Договором поставки №53-122-01-21-11407 від 09.11.2021 року, а Відповідач вказаного не спростував, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача, так спір виник внаслідок його неправильних дій.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ), від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, буд.8, офіс 199, код ЄДРПОУ 37502259) 3% річних в сумі 4 414 грн. 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 49046 грн. 76 коп. та 2684 грн. 00 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити у задоволенні.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.